Справа №345/1201/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.04.2016 року Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кардаш О.І.

при секретарі Боднар Н.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Калуші цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення боргу посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 у 2010 році позичив у неї гроші в сумі 55 000 Євро. Одержання ним зазначеної суми підтверджується письмовим договором позики 30.08.2010 року, письмової розпискою від 30.08.2010 року, а також договором поруки від 30.08.2010 року між позивачем та відповідачкою ОСОБА_3 Відповідачі зобовязувалися повернути позику до 01.09.2014 року, проте у зазначений термін грошові кошти не повернули. У договорі позики встановлено, що у випадку несвоєчасного повернення суми позики грошових коштів позичальник виплачує позикодавцю пеню в розмірі 2% від несвоєчасного повернення суми за кожний день прострочення. Таким чином, у звязку із невиконанням взятих на себе зобовязань позивач просить суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку 55 000 євро суми боргу, 3% річних, передбачених ст.625 ЦК України, в сумі 962,5 Євро, (що еквівалентно 29837,5 грн.), пеню 2% в день за 212 днів прострочення 233 200 Євро ( що еквівалентно 7 229 200 грн.) та судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та суду пояснила, що в 2010 році до неї звернулись відповідачі з проханням позичити 55 000 євро, які мали бути вкладені у бізнес-проекти. Будучи добре знайомими, позивач погодилася позичити гроші та попросила знайомого юриста скласти договір позики, договір поруки та розписку про отримання грошових коштів. Дані договори та розписка були складені в м.Івано-Франківську та підписані нею. Після цього, вона своїми знайомими передала вказані документи та 50 000 євро і гривні, що були в еквіваленті 5 000 Євро до м. Києва для передачі відповідачам. З Києва їй уже повернули підписані Відповідачами договори та розписку про отримання грошових коштів, що підтверджувало, що гроші відповідачі отримали. Крім того, зазначає, що ОСОБА_2 їй телефонував та казав що отримав передані неї кошти в сумі 55 000 євро. Щодо дати укладення договорів позики та поруки, то вказує, що вони були укладені 30 липня 2010 року, а в письмових документах зроблена описка на 30 серпня 2010 року.

Представник позивача, ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_5, позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що ОСОБА_2 жодних договорів позики, поруки не підписував, коштів в сумі 50 000 євро не зичив та не отримував від позивачки і відповідно ніякої розписки про отримання цих коштів не писав. На час нібито укладення даних договорів відповідачі перебували за межами України, приймаючи участь у конференції, що підтверджується наданими суду копіями закордонних паспортів, що останні вибули за межі України ще 04.08.2010 року.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнали, стверджуючи, що відповідачка ОСОБА_5 ніякого договору поруки від 30.08.2010 року не підписувала і ОСОБА_2 ніяких коштів у позивачки не зичив.

Суд, заслухавши пояснення сторін та перевіривши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

В судовому засіданні досліджувалися надані позивачкою письмові договори позики, поруки та розписка. Так, згідно з умовами Договору позики (займа) від 30.08.2010 року (а.с.42-43), відповідач ОСОБА_2 позичив у позивачки 50 000 євро, які зобовязався повернути до 01.09.2014 року.

Пунктом 5.1. даного договору передбачено, що в разі несвоєчасного повернення суми позики грошових коштів позичальник сплачує позикодавцю пеню в розмір 2% від несвоєчасного повернення суми за кожній день прострочення.

Відповідно до наданого суду договору поруки від 30.08.2010 року (а.с.44-47) відповідачка ОСОБА_3 поручилася перед кредитором ОСОБА_1 за виконання відповідачем ОСОБА_7 виконання зобовязань та відповідає перед кредитором в повному обсязі за виконання боржником зобовязань, встановлених вищевказаним договором.

Згідно розписки від 30.08.2010 року ОСОБА_2 підтвердив, що отримав від позивачки 55 000 євро (а.с.48).

В судовому засіданні позивач уточнювала, що дата складання вищевказаних договорів та розписки мала місце не 30 серпня, а 30 липня 2010 року, а в документах зроблена описка.

Оскільки відповідачі категорично заперечували факт укладення договорів позики, поруки та підписання розписки, то судом за їх же клопотанням відповідно до ухвали суду від 18.12.2015 року була призначена комплексна почеркознавчо-технічна експертиза щодо підписів відповідачів.

Висновком експерта №09/03-7 від 22.03.2016 року встановлено, що підписи в досліджуваних документах (договорах позики, поруки розписці від 30.08.2010 року) від імені відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є зображеннями підписів і зображення даних підписів отримані за допомогою фото полімерного кліше (факсиміле) (а.с.198-202).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Верховним судом Україниу справі від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 був зроблений правовий висновок, яким звернуто судам увагу, що у разі предявлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Аналізуючи вищенаведені норми цивільного законодавства та докази, які надані сторонами та досліджені в судовому засіданні суд не може дійти однозначного висновку, що між сторонами по справі мав місце факт укладення договору позики, поруки і подані договори є достовірними.

Вище досліджений висновок експерта встановив відсутність підписів відповідачів на досліджуваних документах договорах позики, поруки та розписці датованих 30.08.2010 року, в документах наявні тільки зразки підписів здійснені за допомогою фото полімерного кліше.

Також самі пояснення позивачки про те, що вона передала підписаний нею договір позики, поруки та розписку разом з грошовими коштами в сумі 55 000 євро іншими особами для передачі позивачам в м.Київ, не можуть доказом та підтвердити що відповідачі отримали ці грошові кошти та підписали подані документи.

Слід теж звернути увагу, що на час укладання цих договорів відповідачі перебували за межами України, що підтверджується копіями їх закордонних паспортів (а.с. 76-79,87).

Доводи позивача про те, що договори позики та поруки від 30.08.2010 року не визнанні судом недійсними є безпідставні, оскільки в силу ст. 215 ЦК України в даному випадку недійсність судом нікчемного правочину не вимагається.

Так, згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України позивач не довів, що між сторонами по справі були укладені спірні договори позики, поруки, підписана розписка від 30.08.2010 року та відповідач ОСОБА_2 отримав як позику кошти в сумі 55 000 євро.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за недоведеністю позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.1046-1050 ЦК України, ст.ст.3,10,57,60, 209, 214-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ :

Відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за недоведеністю вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через Калуський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення в цей же термін з дня отримання копії рішення.

СУДДЯ :