Провадження № 2/235/784/2016
Справа 235/8914/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 квітня 2016 року м. Красноармійськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого: Данилів С.В.,

за участю секретаря: Сизон Ю.В.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_3,

відповідача: ОСОБА_4,

представник відповідача: ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Красноармійську Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Красноармійського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Красноармійського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

В обґрунтування позову позивач, посилається на те, що 17 червня 2015 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири № 9 у будинку № 27 б у м-ні Шахтарській у м. Красноармійську, та який було посвідчено приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі № 2722.

Позивач вказує, що маючи на меті продати квартиру, вона не мала наміру продати її саме сину ОСОБА_3- відповідачу у справі, а бажала лише уповноважити його на продаж квартири.

Позивач зазначає, що оскільки вона є юридично необізнаною, їй на час укладання спірного договору не було відомо, яким саме чином оформлюються права представника на вчинення правочинів від імені довірителя.

Також, позивач вказує, що у п. 2 договору купівлі-продажу квартири від 17 червня 2015 року вказано, що продаж квартири вчинено за 148 066 грн., які продавець отримав повністю до підписання договору, однак жодних грошей від ОСОБА_3 вона не отримувала, про що свідчить відсутність розписки чи іншого документа на підтвердження отримання нею грошей.

Позивач вважає, що спірний договір купівлі-продажу має бути визнано недійсним, оскільки вона не мала наміру продавати квартиру сину, а бажала лише надати йому повноваження для її продажу.

Відтак, оскільки цей правочин вона вчинила під впливом помилки, просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 17 червня 2016 року недійсним.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала у повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви, а також додатково суду пояснила, що спірну квартиру отримала коли працювала у тресті. На справді вона мала намір подарувати квартири сину, відповідачу у справі, а не продавати квартиру і саме з таким наміром йшла до нотаріуса укладати договір дарування. Про те, що замість договору дарування буде укладено договір купівлі-продажу квартири, вже у нотаріуса її поставив перед фактом син перед укладанням вказаного договору. Вона розхвилювалася, однак договір купівлі-продажу підписала, хоча на меті мала бажання укласти договір дарування. Також вказала, що грошей від сина вона не утримувала. При укладанні договору були присутні вона, відповідачі, секретар нотаріуса. У спірній квартирі прописані: вона, її син та неповнолітній онук. Орган опіки та піклування при укладанні цього договору не запрошували.

Додатково суду пояснила, що відповідачі у справі - син та невістка, вмовили її укласти договір купівлі-продажу, замість договору дарування, мотивуючи тим, що він плата за його укладання менше. Перед підписанням договору купівлі-продажу цей договір читала, і підписала добровільно.

Також, у судовому засіданні позивач просила позов задовольнити та визнати недійсним договір-купівлі продажу квартири, внаслідок помилки щодо укладання договору та неналежного виконання його істотних умов відповідачем, а саме несплатою відповідачем грошових коштів за придбану квартиру.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, а також звернув увагу суду на те, що при укладанні зазначеного договору купівлі-продажу квартири було допущено порушення прав дитини, зокрема в матеріалах нотаріальної справи відсутній дозвіл на продаж квартири, в якій зареєстрована малолітня дитини. Також, пояснив, що внаслідок осопорюваного продажу квартири, позивач разом з чоловіком, який є інвалідом 2 групи, та мамою, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка потребує догляд за віком, проживають у неналежних умовах. Дійсним наміром позивача щодо відчуження квартири було її дарування, а не продаж. Просить суд ухвалити рішення, яким позов задовольнити та визнати недійсним договір-купівлі продажу квартири.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов визнав, та пояснив суду, що дійсно його мати мала на меті укладання договору дарування, однак він переконав її укласти договір купівлі-продажу, оскільки напередодні його дружина ОСОБА_4 та його теща вмовила його укласти договір купівлі-продажу квартири, щоб в майбутньому у його старшого брата не було підстав його оскаржити. Відповідач вказав, що розмови про договір дарування йшли давно, однак свою думку він поміняв перед укладанням спірного договору та вмов позивача у нотаріуса, укласти договір купівлі-продажу квартири. Відповідач зазначає, що позивач почувши цю новину знервувала та їй стало недобре, однак вона підписала договір купівлі-продажу. Також, відповідач пояснив, що ним було проведено попередню оцінку квартиру, оскільки в майбутньому він разом з дружиною ОСОБА_4 планував продати цю квартиру та купити будинок. Усі документи на квартиру були у нього. Жодних грошових коштів позивачу за куплену квартиру він не давав. В цій квартирі він проживав разом з дружиною з 2006 року. Наразі у квартирі є прописаними ОСОБА_1, ОСОБА_4 та їх неповнолітній син ОСОБА_7 Просив суд позов задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засідання щодо задоволення позову заперечила, надала пояснення аналогічні змісту заперечення, що міститься в матеріалах справи. Також, вказала, що її свекруха, позивач у справі, цілеспрямовано приїхала до нотаріуса укласти договір купівлі-продажу квартири, для того щоб забезпечити молодшого сина житлом. Нею було вирішено укласти договір купівлі-продажу, щоб у майбутньому її старший син не зміг його оскаржити. Під час підписання договору між позивачем та відповідачем вона присутня не була, лише у секретаря нотаріуса підписала згоду на купівлю чоловіком квартири. Крім того, секретар нотаріуса пояснила їй, що у даному випадку згода органу опіки та піклування на укладання договору купівлі-продажу квартири не потрібно, оскільки права дитини не порушуються і дитина не втрачає житло, а навпаки набуває його. Відповідач вказала, що про грошові кошти їй нічого не відомо, оскільки вона не була присутня при укладанні цього договору. Крім того, у спірній квартирі разом із відповідачем ОСОБА_3 вона стала проживати з 2004 року, а у 2009 році у них народився їх син ОСОБА_7, який у цій квартирі зареєстрований та став там проживати. За час сумісного проживання у спірній квартирі, вона разом із відповідачем робила ремонт у квартирі, зокрема були поміняні труби, батареї, сантехніка, лінолеум, плитка у ванній кімнаті. Для проведення ремонту нею було отримано кредит у сумі 30 000 грн. Також вказала, що жодного психологічного тиску ні вона, ні її мати на відповідача ОСОБА_3 не чинили, а також те, що позивач знала заздалегідь який договір щодо квартири буде укладатися. Наразі у квартирі є прописаними вона, ОСОБА_1, та неповнолітній ОСОБА_7 Крім того, відповідач пояснила, що позивач ОСОБА_1 надала згоду на реєстрацію у спірній квартирі її та її сина. Просила у задоволені позову відмовити.

Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні щодо позову заперечила, просила суд у задоволені позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_6 у судовому засіданні щодо позову заперечила та пояснила, що договір купівлі-продажу квартири між позивачем та відповідачем було укладено згідно норм чинного законодавства. Щодо обставин укладання цього договору вона нічого не памятає. Сторони підписували договір купівлі-продажу у її присутності, сторони договору самі виявили бажання укласти саме такий договір. Згоди органу опіки та піклування на вчинення цього правочину потрібно не було, оскільки права дитини не порушувалися. Усі грошові питання між ними було вирішено до підписання договору та не у її присутності. Вартість квартири у договорі було зазначено на підставі оцінки.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснив, що він є чоловіком позивача та батьком відповідача ОСОБА_3 та зазначив, що його дружина мала намір укласти договір дарування. При укладанні договору купівлі-продажу він присутнім не був. До липня 2015 року в них були хороші стосунки з невісткою ОСОБА_4, однак після того як вона пішла від їхнього сина ОСОБА_3 стосунки змінилися. Намір у позивача був на дарування квартири, оскільки грошових коштів у відповідача ОСОБА_3 не має.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивача та її родину знає давно, ще з часів коли вони разом проживали у гуртожитку. Оскільки вона у дружніх стосунках із позивачем протягом тривалого часу, то вона є обізнаною щодо спірної квартири. Зокрема вказала, що позивач мала намір подарувати квартиру сину, а не продати. Жодних грошових коштів від відповідачів вона за продаж квартири не отримувала.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин (ст.214 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

При цьому, саме на сторони відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України зобов`язані довести ті обставини, на які вони посилаються як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Крім того, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 29 грудня 1976 року із наступними змінами «Про судове рішення» передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтовано лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є сином ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії V-НО № 281858, виданого 23 листопада 1981 року міським відділом РАЦС м. Красноармійська Донецької області.

Згідно заяви від 17 червня 2015 року, ОСОБА_1, ствердила той факт, що відчужувана квартира є її особистою власністю і не була придбана в період зареєстрованого шлюбу чи спільного проживання однією сімє з чоловіком, не перебуваючи в шлюбі. Справжність підпису та дієздатність ОСОБА_1 перевірено.

Згідно заяви ОСОБА_4 від 17 червня 2015 року, вона дала згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_3 квартиру № 9 у будинку № 27 б по м-н Шахтарський у м. Красноармійську Донецької області. При цьому, ствердила, що договір купівлі-продажу укладається її чоловіком в інтересах сімї, та погодилася з тим, що умови договору купівлі-продажу квартири, у тому числі сума договору були визначені її чоловіком самостійно, на власний розсуд, без будь-яких обмежень.

Згідно довідки від 16 червня 2015 року, виданою КП «Красноармійський центр єдиного замовника» Донецької області, у квартирі № 9 у будинку № 27 б по м-н Шахтарський у м. Красноармійську Донецької області зареєстрований малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 17 червня 2015 року, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру № 9 у будинку № 27 б по м-н Шахтарський у м. Красноармійську Донецької області.

З договору купівлі-продажу квартири вбачається, що його текст викладений досить зрозуміло, доступно, з виділенням жирним шрифтом основних акцентів договору, а також розміром шрифту його окремих елементів.

З тексту оспорюваного договору вбачається, що відповідач за його умовами передав позивачу грошові кошти за квартиру до підписання договору.

Текст договору сторонами був прочитаний і підписаний в присутності нотаріуса.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

У ч. 1 ст. 229 ЦК України розкривається також зміст помилки, яка може призвести до недійсності правочину. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Так, помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної в ході переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-69цс14від 18 червня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У судовому засіданні зясовано, що протягом майже пяти місяців, позивач не оспорювала вчинений нею підпис в договорі від 17 червня 2015 року про отримання нею грошових коштів за продаж квартири та укладання такого договору внаслідок помилки. У судовому засідання представник відповідача ОСОБА_5 вказала, що позов з цього приводу виник внаслідок того, що її довіритель ОСОБА_4 звернулася до суду із позов про розірвання шлюбу із ОСОБА_3, другим відповідачем у справі. Тобто дійсним мотивом зазначеного позову є те, що невістки вирішила розлучитися із сином позивача.

Крім того, слід зазначити що у позовній заяві позивач вказала, що вона мала на меті продати квартиру та мала намір уповноважити сина на відчуження квартири, однак не мала наміру продавати цю квартиру сину. У судовому засіданні позивач підтримала зазначене твердження у позовній заяві. Таким чином, судом встановлено, що позивач дійсно мала на меті здійснити відчуження квартири шляхом її продажу, а не дарування.

Суд критично ставиться до пояснень відповідача ОСОБА_3 щодо визнання позову, з огляду на те, що він є сином позивача, а також те, що в провадженні суду є цивільна справа за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, зокрема зазначеної квартири, розгляд якої на час вирішення зазначеної справи зупинено. Відтак, суд вважає, що з метою уникнення розгляду питання щодо квартири за вказаним договором купівлі-продажу, відповідно до норм СК України, відповідач умисно визнає позов, в розумінні ст. 174 ЦПК України.

Що стосується доводів позивача, що вона не отримувала від ОСОБА_3 грошових коштів від продажу квартири, суд вважає не слушними, оскільки така позиція позивача суперечить підписаному нею договору купівлі-продажу квартири, згідно з якими позивач учинила підписи в декількох екземплярах договору, а нотаріус пересвідчилась в дієздатності сторін. До того ж в своєму позові ОСОБА_1 ставить питання про визнання недійсним договору, що в своїй правовій природі передбачає безумовну обізнаність з його умовами.

Як підтверджено матеріалами нотаріальної справи, копії якої було надано суду для долучення до матеріалів справи, нотаріус засвідчив волю сторін в договорі від 17 червня 2015 року, зареєстрованого № 2722; з договором сторони ознайомились; нотаріусом роз'яснені умови і наслідки укладення договору; позивач своїм підписом ствердила отримання нею до підписання договору грошей в сумі 148 066 грн. (п. 2 договору).

З огляду на наведене, суд не приймає доводи позивача про необхідність надання окремої розписки про одержання коштів на виконання приписів ст. 545 ЦК України, оскільки письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми. Зокрема, така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України № 6-50цс/16 від 24 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Що стосується посилання представника позивача ОСОБА_2 щодо порушення вимог закону при укладанні договору купівлі-продажу квартири, оскільки в матеріалах справи відсутній дозвіл органу опіки та піклування на вчинення зазначеного правочину в інтересах онука позивача, прописаного у квартирі, суд зазначає наступне.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Передбачене ст.177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.

Вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду України № 6-3005цс/15 від 10 лютого 2016 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, суд звертає увагу, що у п. 6 договору купівлі-продажу квартири зазначено, що у відчужуваній квартирі проживає та зареєстрований малолітній ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою, виданою КП «Красноармійський центр єдиного замовника» Донецької області від 16 червня 2015 року, житлові права якого порушені не будуть, оскільки квартира набувається його батьком.

За таких обставин підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору, укладеного батьком ОСОБА_7- ОСОБА_3 відсутні, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_7 на користування житлом. Водночас, визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним призведи до звуження вже існуючих прав на житло малолітнього ОСОБА_7

Суд вважає, що договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири укладений ОСОБА_1 при повному усвідомленні нею значення своїх дій, розумінні всіх обставин, які мають істотне значення, був направлений на реальне настання наслідків його укладення.

З огляду на наведене, оскільки позивач, в розумінні ст. 60 ЦПК України, не довела, що помилка при укладанні договору купівлі-продажу дійсно мала місце та, що вона має істотне значення, у задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 3, 11, 15, 57-59, 60-61, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Красноармійського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: С.В. Данилів