Справа №483/69/16-ц 25.04.2016 25.04.2016 25.04.2016
Справа № 483/69/16-ц Головуючий у суді 1 інстанції - Казанлі Л.І.
Провадження №22-ц/784/1069/16 Доповідач в апеляційній інстанції - Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Лисенка П.П.,

суддів - Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

у с т а н о в и л а :

14 січня 2016 року ОСОБА_3 пред'явила до об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13» м. Очакова (далі ОСББ «МЖК-13») зазначений позов, який обґрунтувала наступним.

З 01 листопада 2011 року і до 17 жовтня 2015 року вона працювала головою ОСББ «МЖК-13», отримуючи заробітну плату, вирахувану із посадового окладу в розмірі 1 250 гривень на місяць.

До роботи ставилася відповідально, не допускала порушень трудової та фінансової дисципліни.

Не дивлячись на це, наказом № 15 від 17 жовтня 2015 року вона була звільнена з займаної посади з підстави, передбаченої п.1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін.

За час роботи вона мала право на щорічні відпуски але їх не використала.

У зв'язку із її звільненням з роботи та відповідно до вимог трудового законодавства, відповідач в день звільнення повинен був виплатити їй компенсацію за невикористані щорічні відпустки за весь період роботи.

Проте, він такого обов'язку не дотримав і розрахунок не провів, пославшись на отримання нею весь цей час заробітної плати.

Посилаючись на викладенні обставини та небажання відповідача виплатити їй зазначену компенсацію добровільно, просила стягнути на її користь з ОСББ «МЖК-13» компенсацію за невикористані у 2001-2015 роках відпустки у розмірі 3 271 гривень 92 копійки.

16 лютого 2016 року позивач додала до названої вимоги ще і вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, та остаточно просила стягнути з ОСББ «МЖК-13» на її користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 4 056 гривень 56 копійок, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 5 112 гривень 25 копійок та судові витрати.

Представник відповідача позов не визнав, вважає, що він не підлягає задоволенню, оскільки у всьому винна сама позивач, яка обіймала посаду керівника об'єднання і повинна була слідкувати за дотриманням трудового законодавства, а оскільки вона без поважних причин цього не робила, то перекладати відповідальність з неї на об'єднання підстав немає. Об'єднання не повинно нести відповідальності за неналежне виконання нею трудових обов'язків.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 березня 2016 року в задоволені позову відмовлено за його необґрунтованістю.

ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду 1 інстанції скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити частково.

Відмовляючи ОСОБА_3 у позові, міськрайонний суд виходив з того, що та не надала доказів відсутності її вини у невикористанні щорічних відпусток, а тому компенсація за них не може бути стягнута, як не може бути стягнуто і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки названа останньою вимога є похідною від першої і наслідує її процесуальну долю.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області не погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи, вважає помилковими, необґрунтованими й незаконними.

За Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оскаржене рішення ухвалено без дотримання виписаних вище положень.

Так, скориставшись правом на судовий захист свого права на отримання компенсації за невикористані відпустки, ОСОБА_3 пред'явила зазначений позов, який підлягає вирішенню з дотриманням наступних положень матеріального права.

Відповідно до статті 47 та частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

В силу статті 2 Закону України "Про оплату праці" структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат.

До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові й матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком.

Згідно зі статтею 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки забезпечується гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про відпустки" щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарні дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

За положеннями пункту 2 частини 1 статті 82 КЗпП та пункту 2 частини 1 статті 9 Закону України "Про відпустки" (далі - Закон) до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку, зараховується час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно із законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (у тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу).

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки (частина 1 статті 24 Закону).

Статтею 4 Закону України "Про відпустки" встановлено види відпусток і визначено, які саме відпустки відносяться до щорічних:

●основна відпустка (ст. 6 цього Закону);

●додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст. 7 цього Закону);

●додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8 цього Закону);

●інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.

Враховуючи зазначене, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т. ч. і за 2, 3, 4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених пунктом 1 частини першої ст. 4 Закону України "Про відпустки".

Чинним законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей, тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років.

Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі статті 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки.

Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки". Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

У той же час, чинне трудове законодавство обмежує право працівника на звернення за захистом свого трудового прав певним строком.

Так, за статтею 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 названого Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

При цьому, встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Відповідно до статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Порядок обчислення середньої заробітної плати (надалі Порядок), затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до підпункту «а» пункту 1 названого документу передбачений ним порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: нарахування надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки.

В силу пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати (пункт 5 Порядку).

Відповідно до пункту 7 Порядку - нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (пункт 8 Порядку).

При цьому, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Виходячи з виписаного вище колегія приходить до наступного.

З доказів, що є у справі і були предметом дослідження та оцінки суду 1 інстанції вбачається, що з 01 листопада 2011 року і до 17 жовтня 2015 року сторони перебували у трудових відносинах, а потім за домовленістю сторін їх припинили. Весь цей час, позивач обіймала посаду голови ОСББ «МЖК-13», отримуючи за свою роботу заробітну плату, яка обраховувалася із посадового окладу у розмірі 1 250 гривень на місяць (а.с. - 3,4).

За час роботи вона мала право на щорічні відпуски, але їх не використала. При цьому, доказів її вини в тому відповідач належними та допустимими доказами не довів, хоча то є його обов'язком.

У зв'язку із її звільнення з роботи та відповідно до вимог трудового законодавства, відповідач в день звільнення позивача повинен був виплатити їй компенсацію за невикористані щорічні відпустки за весь період роботи, проте той, пославшись на безпідставність таких її вимог та отримання нею весь цей час заробітної плати, і, не надавши доказів відсутності вини об'єднання у затримці розрахунку, такого обов'язку не дотримався і розрахунок не провів, а тому з нього на користь позивача слід стягнути 3 821 гривню 84 копійки компенсації за невикористані 93 дні відпусток та, в межах позовних вимог, 5 112 гривень 25 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 8 934 гривні 09 копійок.

Середньоденна заробітна плата, вирахувана за рік - 15 000 гривень : 365 днів= 41,095 гривень.

Компенсація за невикористані відпустки становить 3 821 гривня 84 копійки (93 дні невикористаних відпусток х 41 гривню 095 копійок середньоденного заробітку = 3 821, 84 гривні.

Середньоденна заробітна плата, вирахувана за 2 пропрацьовані перед звільненням повні місяці складе 59 гривень 52 копійки (2 500 гривень середньоденного заробітку : 42 робочі дні = 59 гривень 52 копійки, а, відповідно, середній заробіток за 121 день затримки розрахунку становитиме 7 201 гривня 92 копійки (121 день х 59 гривень 52 копійки = 7201 гривня 92 копійки).

Таким чином, всього до стягнення з відповідача на користь позивача належало б 11 023 гривень 76 копійок, проте, у відповідності з положеннями статті 303 ЦПК України про межі позовних вимог і відсутності підстав для виходу за них, з ОСББ «МЖК-13» на користь позивача підлягає до стягнення 8 934 гривні 09 копійок, з яких 3 821 гривня 84 копійки компенсація за невикористані відпустки і 5 112 гривень 25 копійок (в межах заявлених вимог - а.с. - 57-59) середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Зазначені суми визначено без утримання податку на доходи й інших обов'язкових платежів, які вираховуються резидентом вже при виплаті стягуваних грошових сум.

Крім того, в силу статті. 88 ЦПК України і виходячи з того, що за законом позивач звільнена від сплати судового збору, з ОСББ на користь держави слід стягнути 1 157 гривень 52 копійки судового збору, з яких 551 гривня 20 копійок, які повинна була б сплатити позивач у суді 1 інстанції і 606 гривень 32 копійок - у суді апеляційної інстанції.

Що ж до стягнення інших судових витрат на користь позивача, то вони стягненню не підлягають, оскільки не підтверджені належно оформленими фінансовими документами.

З буквального тлумачення додатку до договору про надання правової допомоги (а.с. - 52) вбачається обов'язок позивача сплатити певну грошову суму, але на підтвердження сплати, належно оформленого фінансового документу не надано.

Стосовно ж твердження відповідача, яка подала апеляційну скаргу про значно менший розмір посадового окладу позивача, то він не може братися до уваги, оскільки офіційним документом, яким слід вважати витяг з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів (а.с. - 4) підтверджено посадовий оклад, названий позивачем.

Не може братися до уваги і та обставина, що позивач була керівником об'єднання, а значить і відповідальною за дотриманням трудової та фінансової дисципліни особою, оскільки законодавець не пов'язує наявність у працівника оспорюваних трудових прав від наявності зазначеної обставини, як не пов'язує він їх і з тим, що керівник отримував весь рік винагороду за працю.

Крім того, в об'єднанні є ще й інші органи управління та контролю, а саме: загальні збори, правління та ревізійна комісія, які й повинні були прийняти заходи за дотриманням трудової дисципліни головою.

Про відсутність вини об'єднання у затримці розрахунку відповідач не заявляв, а тому, за диспозитивності судового процесу у цивільному судочинстві, апеляційна інстанція з власної ініціативи названу обставину не досліджувала.

За наведеного і керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13» про стягнення компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13» на користь ОСОБА_3, 3 821 гривню 84 копійки компенсації за невикористані з 01.11.2011 і по 17.09.2015 роки відпустки та 5 112 гривень 25 копійок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а всього 8 934 гривні 09 копійок.

Стягнути з об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «МЖК-13» на користь держави 1 157 гривень 52 копійки судового збору, належного до сплати в обох судових інстанціях.

У вимозі ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на її користь інших судових витрат - відмовити за їх недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Самчишина Н.В.

Серебрякова Т.В.