РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року м. Володимир-Волинський

Володимир-Волинський міський суд в складі:

головуючої: судді Пікули Н.В.

за участю секретаря: Грабовської Г.О.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання від. 30.01.2015 року та розірвання договору дарування земельної ділянки від 30.01.2015 року,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання від. 30.01.2015 року та розірвання договору дарування земельної ділянки від 30.01.2015 року.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 30.01.2015 року між ним та його дочкою, відповідачем по справі ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання з обтяженнями до нього. В цей же день, між ним та відповідачем було укладено договір дарування земельної ділянки площею 525 м. кв, яка розташована по вул. Коперніка, 8/2 в м. Володимир-Волинський.

Предметом договору довічного утримання являється квартира АДРЕСА_1, яка належить йому на праві приватної власності.

Після розірвання шлюбу з дружиною, з травня 2015 року, його колишня дружина та відповідач по справі перешкоджають йому користуватись житлом та погрожують позбавити його права користуватись ним.

У звязку з тим, що відповідач, взяті на себе обовязки, які передбачені договором довічного утримання не виконує, не звертає уваги на його потреби, його стан здоровя, відмовляється купувати за його кошти ліки, надавати допомогу по пранню білизни, просить розірвати договір довічного утримання та договір дарування земельної ділянки, які були укладені 30.01.2015 року між ним та ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_2 позов підтримали повністю, в своїх поясненнях суду зіслались на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали, пояснивши суду, що вона належним чином виконувала умови договору довічного утримання, укладеного з ініціативи позивача, надавала йому необхідну допомогу в купівлі ліків і продуктів та пранні білизни .

Заслухавши пояснення сторін, представника відповідача, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ч. 1ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з інших істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач), передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач майна зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Частиною 1 ст. 746 ЦК України передбачено, що відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я.

Згідно ст. 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його.

Згідно ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (договору) може бути розірваний за рішенням суду:

1)на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обовязків, незалежно від його вини;

2)на вимогу набувача.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Судом встановлено, що між ОСОБА_1С.( відчужувачем ) та його дочкою ОСОБА_3 ( набувачем) 30.01.2015 року був укладений договір довічного утримання, який посвідчений приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Згідно даного договору, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності квартиру № 2, в житловому будинку № 8 по вул. Коперніка в м. Володимир-Волинський, загальною площею 65, 9 кв. м, взамін чого, набувач ОСОБА_3 .Н. М. зобовязалась надавати відчужувачу довічне матеріальне забезпечення.

За згодою сторін обовязок набувача по наданню відчужувачу довічного забезпечення визначався у вигляді :

- забезпечення його житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання за місцем реєстрації та фактичного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 та у відчужуваній квартирі ;

- прання постільної білизни один раз в місяць на вимогу відчужувача;

- купівля потрібних продуктів та ліків за кошти відчужувача.

В день укладення договору довічного утримання, 30.01.2015 року між сторонами було також укладено договір дарування земельної ділянки площею 525 кв.м., розташованої в м. Володимирі-Волинську по вулиці Коперніка 8/2, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Сторонами також було передбачено умови розірвання зазначених договорів.

Зокрема, пунктом 11 договору довічного утримання передбачалося, що він може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку не виконання його умов і відмові від його добровільного розірвання- у судовому порядку.

Згідно пункту 14 договору дарування, право на його розірвання дарувальник має якщо обдаровуваний умисно вчинить злочин проти життя, здоровя, власності дарувальника, його батьків , чоловіка або дітей.

В судовому засіданні обидві сторони підтвердили, що їх волевиявлення при укладенні зазначених договорів було вільним і усвідомленим, відповідало їх внутрішній волі, не містило характеру фіктивного чи удаваного правочину.

Згідно витягів з Державного реєстру речових прав за відповідаччем 30.01.2015 року проведено реєстрацію прав власності на квартиру та земельну ділянку.

Судом встановлено, що позивач до укладення спірних договорів користувався квартирою по вул.Коперніка, 8/2 м. Володимирі-Волинському разом з дружиною ОСОБА_6 Після розірвання шлюбу з останньою, позивач продовжує проживати в даній квартирі і має в користуванні дві жилі кімнати та спільно з ОСОБА_6 користується підсобними приміщеннями.

В судовому засіданні позивач, як на підставу перешкоди в користуванні житлом, посилається на вселення відповідачем в дану квартиру його бувшої тещі, яка є особо похилого віку і не в повній мірі здатна до самообслуговування.

Зазначена обставина, на думку позивача, є невиконанням відповідачем умови договору довічного утримання в частині забезпечення його житлом.

Також, позивач стверджує, що відповідачем не виконуються умови договору в частині прання постільної білизни 1 раз в місяць та купівлі потрібних продуктів, та ліків за його кошти.

Відповідач зазначені обставини заперечила, посилаючись на те, що забезпечила позивача житлом безоплатно , прання його постільної білизни здійснює в разі такої вимоги , також купує продукти та ліки при наданні коштів позивачем.

Суд вважає, що обставини наведені позивачем на обґрунтування позову не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду .

Так свідок ОСОБА_6 показала, що при розподілі спільного майна подружжя з позивачем, за взаємною згодою, спірна квартира була передана у власність дочки ОСОБА_7, а з метою забезпечення житлом позивача з ним та відповідачкою було укладено договір довічного утримання. Вона разом з позивачем залишилась проживати в квартирі, між ними було визначено порядок користування нею та погоджено сплату комунальних послуг. В квітні 2016 року за згодою дочки в квартиру вселилась її мати, якій 86 років і вона потребує стороннього догляду, однак дана обставина не створює жодних перешкод в проживанні позивача, оскільки він займає дві відокремлені жилі кімнати, вільно користується підсобними приміщеннями. ЇЇ мати займає окрему кімнату, з якої без її допомоги не виходить , а тому незручностей позивачу не створює. В разі вимоги позивача дочка здійснює прання його постільної білизни та купує йому ліки та продукти за його кошти .

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що позивач є його батьком і проживає в квартирі , яку було передано у власність відповідача по справі , при поділі спільного майна подружжя , а відповідач зобовязалась надавати довічне матеріальне забезпечення позивачу. Вважає, що відповідачем було порушено умови договору утримання, так як в квартиру вселилась його баба , а готувати їжу і прати білизну доводиться його дружині.

Свідок ОСОБА_9 підтвердила , що дійсно були випадки готування нею їжі та прання білизни для позивача по її власній ініціативі .

Як вбачається з пояснень свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , що ОСОБА_6 здійснює належний догляд за своєю мамою, тримає її в чистоті і охайності.

Аналіз обумовленого в договорі довічного утримання матеріального забезпечення у виді « забезпечення житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання за місцем реєстрації та фактичного проживання у відчужуваній квартирі» свідчить, що в ньому не передбачались умови щодо неможливості вселення і проживання в квартирі інших осіб без згоди позивача .

В договорі довічного утримання не було визначено ту частину помешкання в якій відчужувач має право безоплатного пожиттєвого проживання і на даний час спір з цього приводу відсутній.

Так само , в договорі довічного утримання не обумовлено зобовязань сторін за сплату комунальних послуг.

Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Отже, вселення відповідачем в квартиру своєї баби суд вважає правомірним. Позивачем не наведено інших підстав, які б свідчили про перешкоди в користуванні йому житлом .

Виходячи з наведених обставин, суд вважає, що відповідачкою виконуються умови договору довічного утримання щодо забезпечення житлом позивача шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі.

Щодо ненадання інших видів догляду, передбачених договором довічного утримання : прання постільної білизни один раз в місяць на вимогу відчужувача, купівля потрібних ліків за кошти відчужувача , суд вважає, вимоги в цій частині безпідставними, оскільки зазначене належними доказами не підтверджено.

Так позивачем не доведено , що він вимагав прання постільної білизни , а відповідач відмовила йому в надані даної послуги.

Так само не наведено доказів, які б стверджували, що позивач надавав кошти відповідачу на купівлю потрібних продуктів та ліків , а остання не забезпечила його ними.

Та обставина, що син позивача та його невістка допомагають йому в харчуванні та побутових питаннях, не є доказом відсутності даного виду забезпечення з боку відповідача.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень . Доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб , які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях .

Оскільки, позивачем не доведено невиконання відповідачем зобовязань за умовами договору довічного утримання підстав для його розірвання суд не вбачає.

Безпідставною є також вимога позивача про розірвання договору дарування земельної ділянки.

Відповідно до 717 ч.1 ЦК України за договором дарування одна сторона ( дарувальник ) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні ( обдаровуваному ) безоплатно майно ( дарунок ) у власність

А згідно ст. 727 ЦК України розірвання договору дарування на вимогу дарувальника можливе лише в разі якщо обдаровуваний умисно вчинив злочин проти життя, здоровя, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка ), або дітей або якщо обдаровуваний створює загрозу безповоротної втрати дарунка , що має для дарувальника велику немайнову цінність .

Доказів на підтвердження передбачених умов розірвання договору дарування позивач не надав.

Необгрунтованим є твердження позивача щодо неприйняття відповідачем дарунка у виді земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведені обставини, суд вважає, що в позові слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 14, 60, 61, 212, 214, 215 ЦПК України, ст.ст.717,727, 744, 749, 755 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання від. 30.01.2015 року та розірвання договору дарування земельної ділянки від 30.01.2015 року відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Головуюча /-/ підпис

Згідно з оригіналом

Суддя Н.В. Пікула