Справа № 463/2430/15 Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/3440/16 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Фейір К.О.

з участю представника позивача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5, представника відповідача ОСОБА_6, представника третьої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» та ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року у справі за позовом Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Львівська дирекція залізничних перевезень» Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» до ОСОБА_5, ОСОБА_8, з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Львівської обласної державної адміністрації, Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

встановила:

В травні 2015 року позивач ОСОБА_11 територіально-галузеве об»єднання «Львівська залізниця» від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Львівська дирекція залізничних перевезень» Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» звернувся в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_8, з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Львівської обласної державної адміністрації, Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування вимог покликається на те, що за зверненням ОСОБА_3 18 березня 2015 року проведено перевірку використання земельних ділянок, що знаходяться у постійному користуванні Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» в межах станції Підзамче Львівської залізниці, під час якої встановлено, що частину земельної ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1 використовують сторонні особи. Зокрема, навпроти житлового будинку за адресою м. Львів, АДРЕСА_1 збудований сарай на відстані 9-10 м. від осі головної колії в межах смуги відведення залізниці, яка в даному місці становить від 13,5 м. до 14 м. Цей сарай самовільно збудували та незаконно користуються відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_8, чим порушують права позивача як землекористувача і створюють перешкоди залізниці в користуванні вказаною вище земельною ділянкою.

З врахуванням наведеного, просив зобов»язати відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_8 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ДТГО «Львівська залізниця», яка розташована в смузі відведення залізниці в межах станції Підзамче шляхом знесення за рахунок відповідачв збудованого майна - сараю, який знаходиться біля житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та привести дану ділянку у придатний для використання стан.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року у задоволенні позову Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» від імені якого діє Відокремлений підрозділ «Львівська дирекція залізничних перевезень» Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» до ОСОБА_5, ОСОБА_8, з участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10, Львівської обласної державної адміністрації, Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення оскаржили представник позивача ДТГО «Львівська залізниця» та третя особа ОСОБА_3

Позивач ДТГО «Львівська залізниця» вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, які суд вважав встановленими, а також суд не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, не врахував правові позиції, висловлені вищими судами у спірних правовідносинах.

Покликаючись на ЗУ «Про транспорт», ЗУ «Про залізничний транспорт», ЗК України, будівельні норм і стандарти зазначає, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення під залізничним полотном та його облаштуваннями, станціями з усіма будівлями та спорудами відповідних господарств, необхідних для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Проектно-технічною документацією, яка відповідно до СН 468-74 та ДСТУ-НБВ.2.3-27:2011 визначає розміри земельних ділянок транспорту, є Технічний звіт по виконаних проектно-пошукових роботах з розмежування земельних ділянок підприємств Львівської залізниці в межах м. Львова, розроблений у 1998 році Львівським державним проектно-вишукувальним інститутом залізничного транспорту «Львівтранпроект», яким встановлена ширина смуги відведення в місці побудови сараю від 13,5 м. до 14 м. від осі колії, тобто з урахуванням земельної ділянки, на якій відповідачі здійснили будівлю.

Суд першої інстанції не врахував зазначених положень та не надав належну правову оцінку в оскаржуваному рішенні долученій до позовної заяви проектно-технічній документації щодо розміру ширини смуги відведення залізниці в місці самочинного будівництва та акту обстеження земельної ділянки від 18.03.2015 р.

Звертає увагу, що у своїх ухвалах суд касаційної інстанції неодноразово наголошував на тому, що право постійного користування спірною земельною ділянкою залізниця здійснює від початку будівництва залізничного полотна, і це право закріплене на законодавчому рівні, а ділянка належить до земель спеціального призначення, які відповідно до ст. 84 ЗК України не можуть передаватись у приватну власність.

Також, суд беручи до уваги виписку з протоколу засідання міжвідомчої комісії при Червоноармійському райвиконкомі від 23.05.1977 р., якою відповідачу ОСОБА_5 надано дозвіл на будівництво сараю, не врахував, що чинний на момент складання даного протоколу ЗК УРСР 1970 року передбачав, що надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення, що належало до компетенції виконавчих комітетів міських рад народних депутатів.

При цьому, дозвіл надано на будівництво сараю по АДРЕСА_2, а не 35 та не зазначено місце розташування сараю, у виписці зазначено про будівництво сараю розміром 2х2 метри, однак відповідачі звели сарай розміром 2х4 метри, що підтверджується актом перевірки від 28.02.2014 року інспекції Держархбудконтролю у Львівській області.

В свою чергу, ОСОБА_4 перевірки Держархбудконтролю від 28.02.2014 року, яким обґрунтовано рішення, складений щодо об'єкта будівництва, який розташований за адресою: АДРЕСА_3, а не 35.

Просить суд скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути з відповідачів на користь позивача в повному обсязі судові витрати у справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка залучена до участі у справі як третя особа, зазначає, що з оскаржуваним рішенням не погоджується та вважає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

На думку апелянта, виписка з протоколу № 19 від 25.05.1977 року не тягне за собою жодних правових наслідків, оскільки згідно вимог ЗК УРСР від 08.07.1970 року відведення земельних ділянок провадиться на підставі рішення виконавчих комітетів міської Ради депутатів трудящих.

Апелянт вважає, що для можливості будівництва будь-яких споруд чи будівель, забудовник має право отримати земельну ділянку у користування, тобто право на забудову виникає лише з моменту отримання земельної ділянки у користування на підставі рішення виконавчих комітетів міської ради депутатів трудящих, на підставі якого видається державний акт про право власності чи право користування земельною ділянкою, при цьому зазначені документи у відповідачів відсутні.

В свою чергу, ОСОБА_4 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 28.08.2014 року, не є належним доказом, оскільки перевірка інспекторами здійснювалася за адресою АДРЕСА_3, при цьому сарай, про який йдеться у позові, розташований за адресою АДРЕСА_1, а також розміри сараю не відповідають протоколу № 19 від 25.05.1977 року.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року та ухвалити нове рішення по суті заявленого позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників розгляду справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку, що апеляційні скарги підлягають до задоволенні враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази надання у визначеному законодавством порядку спірної ділянки позивачу чи іншим підприємствам залізничного транспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об'єктів транспорту, відтак судом не встановлено факту належності спірної ділянки до земель залізничного транспорту.

Місцевий суд прийшов висновку про те, що позивачем не представлено належних та допустимих доказів порушення, невизнання або оспорювання його права, як користувача земельною ділянкою на якій розташований спірний сарай, при цьому суд не взяв до уваги представлений акт обстеження земельної ділянки проведеної комісією ДТГО «Львівська залізниця» від 18.03.2015 р., оскільки даний акт не підтверджує права ДТГО «Львівська залізниця» на користування земельною ділянкою на якій розташовано спірний сарай, тому право позивача не є порушеним, не підлягає захисту судом, а в позові відмовив.

Враховуючи наведені вище вимоги закону та матеріали справи, колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому залишатись в законні силі не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про залізничний транспорт» землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до ЗК України та Закону України «Про транспорт» (далі - ЗУ «Про транспорт»).

Частиною 2 ст. 6 ЗУ «Про залізничний транспорт» встановлено, що до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про транспорт» землями транспорту визнаються землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із ЗК України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку об'єктів транспорту.

До земель залізничного транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям залізничного транспорту відповідно до чинного законодавства України. До складу цих земель входять землі, які є смугою відведення залізниць, а саме землі, надані під залізничне полотно та його облаштування, станції з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації, захисні і укріплюючі насадження, службові, культурно-побутові приміщення та інші споруди, необхідні для забезпечення роботи залізничного транспорту. (ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про транспорт»). Ця норма закону кореспондується з положенням ст. 68 ЗК України.

Постановляючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, районний суд не врахував того, що право ДТГО "Львівська залізниця" мати у своєму користуванні земельну ділянку в межах смуги відведення для забезпечення функціонування залізничного транспорту передбачено ч. 1, 2 ст. Закону України "Про залізничний транспорт", ч. 1 ст. 11, ч.1 ст. 23 Закону України "Про транспорт", ст. 68, ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України.

Наявність чи відсутність у ДТГО «Львівська залізниця» документів, які засвідчують право на користування земельною ділянкою, не змінює її правового статусу, який ґрунтується на визначеному законом юридичному факті належності до земель залізничного транспорту.

В свою чергу, з ОСОБА_4 обстеження земельної ділянки від 18.03.2015 року, складеного комісією ДТГО «Львівська залізниця» встановлено, що на 4км+877 - 4 км+880 з лівої сторони за ходом кілометрів колії на відстані 9-10 м в смузі відведення залізниці частково знаходиться об'єкт нерухомого майна сторонньої особи (сарай). Смуга відведення залізниці в межах станції Підзамче, згідно матеріалів інвентаризації № 96017 від 1998 р., виготовленої «Львівтранспроект», лист № 16 на 4км+877 - 4 км+880, відстань від осі колії становить 13.5-14 м.

Актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 28.02.2014 р., проведеної Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області встановлено, що спірний сарай збудовано у 1977 році, підстав для притягнення гр. ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності немає (а.с. 112).

Згідно виписки з протоколу № 19 від 25 травня 1977 року засідання міжвідомчої комісії при Червоноармійському міськвиконкомі відповідачу ОСОБА_5, жителю по АДРЕСА_2 надано дозвіл на будівництво сараю розміром 2,0х2,0 м., з дотриманням протипожежного розриву від будинку 7 метрів (а.с. 111).

На переконання колегії суддів, наданими позивачем доказами, яким суд першої інстанції не дав належної оцінки, встановлено, що самовільно зайнята відповідачем земельна ділянка належить до земель залізничного транспорту, зайнята об»єктами залізничної інфраструктури, а самочинно побудований відповідачами сарай порушує права позивача, які підлягають поновленню в судовому порядку.

Доводи апелянта про те, що гараж він побудував не самочинно, а на підставі виписки з протоколу засідання міжвідомчої комісії при Червоноармійському райвиконкомі є безпідставними, оскільки така не є належним доказом дозволу на початок будівництва.

Крім цього, з акту перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 28.02.2014 р., на який між тим покликаються відповідачі, як на підставу заперечення вимог позивача зазначено, що розміри об»єкта будівництва (сараю) 4,0х2,0 м., при цьому з протоколу мова йде про будівництво сараю розміром 2х2 м.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскаржуване рішення суду не відповідає вимогам ст. 6 Закону України "Про залізничний транспорт", ст. ст. 11, 23 Закону України "Про транспорт", ст. 68 Земельного кодексу України, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Окрім того, статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Таким чином із відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_8 необхідно стягнути в користь ДТГО "Львівська залізниця" судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. за подання позову та 1515 грн. за подання апеляційної скарги, а в користь ОСОБА_3 606 грн. 32 коп. за подання апеляційної скарги

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційні скарги Державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» та ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 рокускасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_5 та ОСОБА_8усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ДТГО "Львівська залізниця", яка розташована в смузі відведення залізниці на 4км+877 - 4 км+880 з лівої сторони за ходом кілометрів в межах станції Підзамче, шляхом знесення за рахунок відповідачів збудованого сараю розміром 4м х 2м біля житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 та приведення цієї земельної ділянки у придатний для використання стан.

Стягнути в рівних частках з ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в користь ДТГО "Львівська залізниця" судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. за подання позову та 1515 грн. за подання апеляційної скарги, а також в користь ОСОБА_3 606 грн. 32 коп. за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин