Справа № 461/7775/15 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/3741/16 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівська міська рада, про приведення віконних заповнень до автентичного вигляду, -

в с т а н о в и л а:

В липні 2015 року Галицька РА ЛМР звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалася на те, що відповідач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1, який перебуває у власності Львівської міської ради та на обслуговуванні у ЛКП «Старий Львів». В цій квартирі зареєстрований також ОСОБА_2 - брат власника. Зазначає, що всупереч вимог рішення виконавчого комітету ЛМР від 31.08.2007 року № 643 «Про впорядкування заміни та встановлення віконних і дверних заповнень фасадів на території історичного ареалу м. Львова» відповідачами здійснено самовільну заміну дерев'яних віконних заповнень на металопластикові, у зв'язку з чим постановою адміністративної комісії ГРА ЛМР від 12.02.2015 року № 22 відповідачів притягнено до адміністративної відповідальності у виді штрафу. Просила суд зобов'язати відповідачів за власні кошти привести три самовільно замінені металопластикові віконні заповнення у квартирі АДРЕСА_2 до автентичного вигляду.

Оскаржуваним заочним рішенням позов Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Старий Львів», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Львівська міська рада, про приведення віконних заповнень до автентичного вигляду, задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3 за власні кошти привести самовільно встановлені 3 віконні заповнення у квартирі АДРЕСА_1 до автентичного вигляду, шляхом їх заміни з пластикових на дерев'яні.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, зазначає, що суд першої інстанції, зобов'язуючи привести віконні конструкції до автентичного вигляду, не визначив які віконні заповнення є автентичними, оскільки на початку 1960-х років, під час капітального ремонту, історичні вікна були демонтовані і встановлено інші - радянського взірця. Отже, замінені власником квартири не були автентичними, а встановлені на їх місця відповідають кольору та членуванню відповідних вікон за стилем і не порушують матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби пам'ятки архітектури. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Учасники цивільного процесу в судове засідання не з'явились, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання (а.с. 109, 110, 111, 112, 113, 114, 115), причини неявки суду не повідомили, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розглядові справи, який згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на обслуговуванні ЛКП «Старий Львів» знаходиться будинок № 8 по вулиці Руській у м. Львові.

Відповідачі є співвласниками квартири № 10 на вул. Руській, 8 у м. Львові, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописки № 1932 від 20.05.2015 року, виданою ЛКП «Старий Львів» (а.с. 5).

22 січня 2015 року ЛКП «Старий Львів» складено акт-попередження щодо ОСОБА_3 В результаті перевірки виявлено цього ж числа самовільне будівництво, а саме встановлено порушення: замінено три дерев'яних вікна на металопластикові без зміни конфігурації у квартирі № 10, що в будинку № 8 по вулиці Руській у м. Львові, який є пам'яткою архітектури (а.с. 6).

Згідно протоколу Серія АВ № 000396 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 92 КУпАП від 22.01.2015 року, складеного представником Управління охорони історичного середовища ЛМР, відповідач ОСОБА_2 самовільно влаштував пластикові вікна взамін дерев'яних на пам'ятці культурної спадщини № 331 згідно Постанови РМ УРСР № 970 від 24.08.1963 року без дозволу відповідного органу (а.с. 7).

Постановою адміністративної комісії Галицької РА ЛМР № 22 від 12.02.2015 року відповідача ОСОБА_2, який порушив вимоги законодавства про охорону культурної спадщини, а саме у 2004 році розпочав ремонтні роботи про заміні трьох дерев'яних віконних заповнень на пластикові у квартирі АДРЕСА_1, без письмового дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини (вказаний будинок є пам'яткою культурної спадщини: охоронний № 331, згідно Постанови РМ УРСР № 970 від 24.08.1963 року), чим порушив ст. 92 Кодексу України про адміністративні правопорушення, - визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 92 КУпАП та закрито провадження у зв'язку із сплавом строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 8).

Відповідно до комісійного акту від 20 травня 2015 року, належно затвердженого директором ЛКП «Старий Львів», в результаті обстеження головного фасаду будинку № 8 на вулиці Руській у м. Львові виявлено, що дерев'яні віконні наповнення, які були самочинно замінені мешканцями квартири № 10 на металопластикові станом на вказану дату, не приведені до автентичного вигляду (а.с. 10).

Цього ж 20 травня 2015 року ЛКП «Старий Львів» офіційно попередило ОСОБА_2 про термінове приведення металопластикових вікон у квартирі до автентичного вигляду (а.с. 9).

Таким чином доведено, що відповідачі самовільно здійснили встановлення металопластикових віконних заповнень у квартирі № 10 з фасаду будинку № 8 на вул. Руській у м. Львові взамін дерев'яних.

Згідно ст. 66 Конституції України кожен зобов'язаний не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Судом беззаперечно встановлено і даний факт не оспорюється, що вулиця Руська знаходиться у межах історичного ареалу АДРЕСА_1 перебуває на території історичного ареалу м. Львова. Це також підтверджується рішенням виконкому Львівської міської ради від 09 грудня 2005 року № 1311 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова» згідно якого дана вулиця знаходиться у межах історичного ареалу м. Львова.

Історичний ареал населеного місця - це частина населеного місця, що зберегла об'єкти культурної спадщини і пов'язані з ними розпланування та форму забудови, які походять з попередніх періодів розвитку, типові для певних культур або періодів розвитку (ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Закон України № 1805-ІІІ від 08.06.2000 року «Про охорону культурної спадщини» регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою збереження та використання об'єктів культурної спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

Згідно ч. 1 ст. 22 вказаного Закону пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Також використання пам'ятки повинно здійснюватися відповідно до режимів використання, встановлених органами охорони культурної спадщини, у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо.

У відповідності до ст. 26 цього Закону консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Частиною 3 ст. 47 цього ж Закону передбачено, що юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам'яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов'язані відновити пам'ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Відповідно до п. 3 Розділу Х «Прикінцеві положення» Закону України «Про охорону культурної спадщини» об'єкти, включені до списків (переліків) пам'яток історії та культури відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури», визнаються пам'ятками відповідно до цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 23 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 р. № 1699-ІІІ з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон № 1699-Ш) під будівництвом слід розуміти як нове будівництво, так і реконструкція, реставрація, капітальний ремонт, впорядкування об'єктів містобудування, розширення та технічне переоснащення підприємств.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 24 цього Закону № 1699-ІІІ фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво. Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови.

Згідно ч.ч. 1-2, 10 ст. 29 Закону № 1699-ІІІ дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, і надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів. Здійснення будівельних робіт без дозволу на виконання будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 року № 687-ХІV з наступними змінами та доповненнями будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації. Згідно з ч. 5 ст. 7 Закону № 687-ХІV затвердження проекту замовником (забудовником) може бути здійснено за наявності рішення органу містобудування та архітектури про погодження проекту.

Аналогічні положення Законів № 1699-ІІІ і № 1805-ІІІ містяться і в Типових регіональних правилах забудови, затверджених наказом Держбуду України 10.12.2001 року за № 219, зареєстрованих у Мінюсті України 03.01.2002 року № 4/62902 (далі - Правила), зокрема, реконструкція будинків здійснюється лише з дозволу виконавчого комітету відповідної ради (розділ 7 Правил); проектна документація до її затвердження підлягає комплексній державній експертизі згідно із Порядком затвердження інвестиційних програм і проектів будівництва й проведення їх комплексної інвестиційної державної експертизи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.98 року № 1308 (п. 11.1 розділу 11 Правил); погоджений проект подається на розгляд до містобудівної ради при головному архітекторі району (міста) (п. 11.3 розділу 11 Правил); здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законодавством (п. 12.7 розділу 12).

Згідно з п.п. 1, 2, 3.1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 31 серпня 2007 року № 643 «Про впорядкування заміни та встановлення віконних і дверних заповнень фасадів на території історичного ареалу м. Львова», заміну та встановлення віконних заповнень фасадів будинків усіх форм власності, які розмішені в історичному ареалі міста, слід виконувати за наявності погодженої у встановленому порядку проектної документації. Заміна віконних та дверних заповнень фасадів у житлових будинках - пам'ятках архітектури, які належать до територіальної громади міста, проводити комплексно за кошти міського бюджету, для чого передбачити видатки у бюджеті міста починаючи з 2008 року.

А відтак, обов'язок щодо заміни віконних заповнень безпосередньо покладено на виконавчі органи Львівської міської ради із фінансуванням витрат за кошти міського бюджету.

У випадку бажання власників користувачів квартир чи нежитлових приміщень позапланово самостійно виконати заміну віконних та дверних заповнень фасаду, вони зобов'язані виготовити і погодити проектну документацію у встановленому порядку та виконати роботи за власні кошти. У випадку пошкодження декору фасаду власник, користувач квартири, нежитлового приміщення повинен відновити втрачені елементи фасаду за власні кошти.

Як передбачено п. 5.9 «Положення про управління охорони історичного середовища Львівської міської ради та його структури», затвердженого відповідним рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 1223 від 27 жовтня 2006 року із наступними змінами та доповненнями, до повноважень Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради належить надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, будівельних, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам'ятках та в зонах охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах міста, а також програм те проектів, реалізація яких може позначитись на стані об'єктів культурної спадщини.

За таких обставин, висновки районного суду про виконання робіт відповідачами по заміні віконних заповнень на фасаді будинку з порушенням вимог чинного законодавства є обґрунтованими, оскільки проведені без необхідних дозволів та погоджень проектної документації на заміну віконних заповнень на фасаді вказаного вище будинку, які передбачені нормами Закону України «Про охорону культурної спадщини» та інших зазначених вище законів, правил та рішень місцевих органів влади та управління.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд вірно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що встановлені спірні металопластикові вікна на місця дерев'яних - радянського взірця, що були замінені в 60-х роках, відповідають кольору та членуванню відповідних вікон за стилем і не порушують матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби пам'ятки архітектури, - не спростовують правильності рішення суду першої інстанції, є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на вимогах вищенаведеного законодавства, вони фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою.

Інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги, матеріали справи, зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення, тому підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.