Справа № 750/6584/15-ц
Провадження № 2/750/74/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2016 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого - судді Рахманкулової І.П.,

із секретарем - Разумейко К.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсним додаткового договору до кредитного договору та додаткового договору до договору поруки,

третя особа - ОСОБА_5,

в с т а н о в и в:

09 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» звернулося до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором № 19/13 від 29.03.2007 року в сумі 730417 грн. 47 коп.

28 липня 2015 року ОСОБА_4 подав до суду зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати недійсними додатковий договір № 6 від 26.08.2009 року до кредитного договору № 19/13 від 29.03.2007 року, додаток № 1 до кредитного договору № 19/13 від 29.03.2007 року «Графік погашення заборгованості по кредиту і відсотків», додатковий договір № 1 від 26.08.2009 року до договору поруки від 28.01.2009 року.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що ОСОБА_4 не підписував вказані правочини.

У судовому засіданні, яке проходило в режимі відеоконференції, представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, а щодо вимог за зустрічним позовом ОСОБА_4 просила застосувати позовну давність та відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Представники відповідачів підтримали зустрічний позов. В запереченні проти позову представник відповідачів просив застосувати до правовідносин, що виникли з Кредитного договору № 19/37 від 29 березня 2007 року позовну давність та з цих підстав відмовити в задоволенні первісного позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 29 березня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», яке змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 19/37, відповідно до якого відповідач отримав кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом у сумі 65000 доларів США зі сплатою 13,5% річних за користування ним з кінцевим терміном повернення до 29 березня 2012 року (а/с 10-14).

Між позивачем та ОСОБА_4 також були укладені додаткові угоди до кредитного договору № 19/37 від 29 березня 2007 року, а саме: додаткова угода № 1 від 29 березня 2007 року та додаткова угода № 2 від 17 липня 2007 року, згідно яких відповідно до кредитного договору відповідач отримав транш кредиту в сумі 50000 доларів США та 15000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 29 березня 2012 року (а/с 17-18) та додаткові угоди № 3 від 07 листопада 2008 року та № 4 від 22 листопада 2008 року, відповідно до яких плата за користування кредитними коштами встановлювалася в розмірі 16% та 18% річних відповідно (а/с 19, 20).

28 січня 2009 року між сторонами в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_5 взяла на себе зобовязання нести солідарну відповідальність перед банком нарівні з ОСОБА_4 за кредитним договором № 19/37 (а/с 27-28).

Також, як стверджує позивач, між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_4 26 серпня 2009 року було укладено додатковий договір № 6 до кредитного договору № 19/37 від 29 березня 2007 року, за яким сторони погодили розмір мінімальної процентної ставки за користування кредитними коштами 16 % річних та строк користування кредитними коштами до 29 березня 2022 року, крім того додатково встановлювалася щорічна комісія 0,5% річних (а/с 22-23).

Відповідно до вказаного договору 26 серпня 2009 року між сторонами було укладено додатковий договір № 1 до договору поруки від 28 січня 2009 року, за умовами якого співвідповідач ОСОБА_5 погодилася з новим графіком погашення заборгованості та збільшенням строку користування кредитними коштами до 29 березня 2022 року (а/с 29).

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

З метою спростування доводів позивача відповідач ОСОБА_6 заявив клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи для того, щоб довести той факт, що він не підписував додатковий договір № 6 від 26.08.2009 року до кредитного договору № 19/13 від 29.03.2007 року, додаток № 1 до кредитного договору № 19/13 від 29.03.2007 року «Графік погашення заборгованості по кредиту і відсотків» та додатковий договір № 1 від 26.08.2009 року до договору поруки від 28.01.2009 року.

Як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи від 05.11.2015 року підписи від імені ОСОБА_4 в оскаржуваних відповідачем правочинах виконані не ОСОБА_4., а іншою особою (а/с 125-129).

Згідно частин 1-2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Виходячи з вимог, викладених у ч. 1,3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Доведення в суді факту неналежності відповідачу підписів, проставлених від його імені в оскаржуваних правочинах, свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на укладення цих правочинів, що є безумовною підставою для визнання їх недійсними.

Суд не знаходить підстав для задоволення заяви позивача про застосування до зустрічних позовних вимог позовної давності з тих підстав, що позивачем не підтверджено жодним доказом факт доведення до відому відповідача змісту оскаржуваних ним правочинів після їх складання. У той же час, відповідач стверджував, що про їх існування він дізнався лише після отримання від суду копій матеріалів позовної заяви, тобто в липні 2015 року, а вказані доводи відповідача жодним доказом по справі не спростовано.

За таких обставин, зустрічний позов підлягає задоволенню, а додатковий договір № 6 від 26.08.2009 року до кредитного договору № 19/13 від 29.03.2007 року, додаток № 1 до кредитного договору № 19/13 від 29.03.2007 року «Графік погашення заборгованості по кредиту і відсотків», додатковий договір № 1 від 26.08.2009 року до договору поруки від 28.01.2009 року визнанню недійсними.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Кредитним договором № 19/37 від 29 березня 2007 року встановлено кінцевий термін його дії 29 березня 2012 року, а тому строк позовної давності для звернення позивача з вимогою про стягнення заборгованості, що виникла за договором закінчився 29 березня 2015 року.

Доводи позивача щодо переривання строку позовної давності сплатою ОСОБА_4 коштів згідно договору № 19/37 від 29 березня 2007 року не доводяться належними доказами.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_4 пояснив, що останній платіж він здійснив у серпні 2009 року і у звязку з підвищенням курсу долара перестав сплачувати кошти за кредитом взагалі.

Надана позивачем виписка по особовому рахунку № 0070 за період з 14.10.2009 року по 16.02.2016 року в підтвердження внесення позичальником ОСОБА_4 о. коштів в рахунок виконання зобовязань за кредитним договором № 19/37 від 29 березня 2007 року жодним чином не доводить, що саме ОСОБА_4 сплачував кошти, так як у виписках іде посилання на додатковий кредитний договір із кінцевим терміном повернення кредиту 29.03.2022 року, який ОСОБА_4 не підписував, що доводиться висновком судової почеркознавчої експертизи.

Крім того, виписка по особовому рахунку не відомо ким підписана, адже уповноваженої особи не зазначено.

На вимогу суду позивач не надав оригінали платіжних документів на підтвердження того, що саме ОСОБА_4 здійснював відповідні платежі, де б містився його підпис.

За таких обставин доводи позивача щодо переривання перебігу позовної давності в судовому засіданні належними доказами не доведено.

Крім того, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, а тому договір поруки від 28 січня 2009 року вважається припиненим з 30.09.2012 року.

Враховуючи те, що строк позовної давності для звернення позивача з вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором закінчився, а договір поруки є припиненим, а також те, що позивач не надав суду докази на підтвердження існування поважних причин для пропуску строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, а правочини, якими строк виконання договору було продовжено до 29.03.2022 року включно визнано недійсними, заявлений позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» про визнання недійсним додаткового договору до кредитного договору та додаткового договору до договору поруки - задовольнити.

Визнати недійсними: додатковий договір № 6 від 26.08.2009 року до кредитного договору № 19/13 від 29.03.2007 року, додаток № 1 до кредитного договору № 19/13 від 29.03.2007 року «Графік погашення заборгованості по кредиту і відсотків», додатковий договір № 1 від 26.08.2009 року до договору поруки від 28.01.2009 року.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_4 243 грн. 60 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 1230 грн. у відшкодування витрат на проведення експертизи, а всього 1473 (одна тисяча чотириста сімдесят три) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: