КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/251/16-ц
Провадження № 2/552/424/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29.03.2016 року Київський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Васильєвої Л.М.

при секретарі Орламенко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю « Євростандарт-Автогаз» про стягнення заробітної плати , середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні , моральної шкоди та за зустрічною позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю « Євростандарт-Автогаз» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

21.01.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилалась на те, що вона наказом № 03-К від 01.12.2011 року була призначена менеджером ТОВ « Євростандарт- Автогаз». Наказом ТОВ « Євростандарт- Автогаз» від 03.08.2015 року № 10-к вона звільнена з роботи з підстав, передбачених п.2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Вона оскаржувала своє звільнення у судовому порядку, однак у задоволенні її позовних вимог відмовлено. При звільненні з роботи з нею не був проведений повний розрахунок. 06.08.2015 року до неї надійшло телефонне повідомлення від відповідача про те, що її звільнили з роботи , при цьому дату звільнення та підставу звільнення їй не повідомили. 10.08.2015 року вона видала нотаріально посвідчену довіреність своєму представнику для отримання трудової книжки та коштів, які їй винен відповідач при звільненні, однак 11.08.2015 року відповідач відмовив у видачі коштів та трудової книжки представнику ОСОБА_2 17.08.2015 року через уповноважену особу ОСОБА_2 вона надала відповідачеві нотаріально посвідчену заяву про направлення їй трудової книжки поштою, а кошти, що їй належать до виплати просила видати її представнику. Однак відповідач не виплатив розрахункові кошти, а тільки надав розрахунковий листок стосовно належних їй до виплати грошових коштів, також вказані кошти не перерахували і на відкритий для отримання заробітної плати картковий рахунок. Із розрахункового листка убачається, що їй до виплати належить 30 252.90 грн., але із вказаної суми утримано в рахунок погашення позики 20 079.60 грн., всього до видачі нарахували 10 173.30 грн. Вважає, що утримання з належної їй при звільненні заробітної плати грошових коштів у розмірі 20 079.60 грн. є незаконним, бо не передбачене трудовим законодавством. Просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та 30 215 грн. 90 коп. заборгованості по заробітній платі. 24.03.2016 року ОСОБА_1 збільшила позовні вимоги , просила стягнути з відповідача на її користь 8 000 грн. моральної шкоди та витрати , пов»язані із наданням правової допомоги у розмірі 3500 грн.

02.02.2016 року ТОВ « Євростандарт-Автогаз» звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики з урахуванням пені, інфляційних витрат, 3-х відсотків річних, всього 25 744.96 грн., витрат по справі, пов»язаних зі сплатою судового збору та витрат на правову допомогу. Посилались на те, що ОСОБА_1 працювала у них з 01.12.20111 року по 03.08.2015 року. 02.04.2015 року між ПП « Компанія «Надежда» і ОСОБА_1 укладений договір позики, відповідно до пункту 1.1 якого ОСОБА_1 надана безпроцентна позика на суму 28 579.60 грн. 15.07.2015 року між ними та ПП « Компанія «Надежда» укладений договір відступлення права вимоги № 467, відповідно до пункту 1.1. якого ПП «Компанія «Надежда» передала, а вони прийняли на себе право вимоги, що належить ПП « Компанія «Надежда» по вказаному договору і стали кредитором ОСОБА_1 по договору позики від 02.04.2015 року. Пункт 1.2 цього договору дає їм право вимагати від ОСОБА_1 належного виконання всіх зобов»язаннь по договору позики. 16.07.2015 року ОСОБА_1 була повідомлена про укладення договору відступлення права вимоги. 03.08.2015 року ОСОБА_1 звільнена з роботи. На день звільнення з роботи ОСОБА_3 була відсутня на роботі та до часу закінчення дії договору позики не повернула кошти . Залишок заборгованості по договору складає 20 079.60 грн. Оскільки ОСОБА_1 у строк, встановлений в договорі , не повернула борг, вона повинна сплатити неустойку , яка передбачена пунктом 1.7 договору позики та складає 4 794.90 грн., а також повернути позику з урахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне збільшення становить 578 грн. 44 коп. 3% річних складає 302.02. грн., а всього борг з урахуванням пені, інфляційних витрат та 3-х відсотків річних становить 25 744.96 грн. Просили стягнути з ОСОБА_1 на їхню користь борг у розмірі 25 744.96 грн. , судовий збір та витрати за надання правової допомоги.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві та доповнень до неї. Зустрічні позовні вимоги не визнав посилаючись на те, що підпис в договорі позики від імені ОСОБА_1 виконаний не ОСОБА_1, а також і тому, що на час укладення договору позики його довірителька не працювала в ПП «Компанія «Надежда», а отже не могла укласти договір позики.

Представник ТОВ « Євростандарт-Автогаз» позовні вимоги ОСОБА_1 визнав частково, тільки в частині заборгованості по заробітній платі у розмірі 10 173.30 грн. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з роботи, то вважає ці позовні вимоги необґрунтованими, оскільки вини підприємства в неотриманні ОСОБА_1 нарахованих їй сум при звільненні з роботи немає. Пояснив, що ОСОБА_1 03.08.2015 року була звільнена з роботи, а в день звільнення ОСОБА_1 не була присутньою на роботі, тому вони не мали змоги виплатити належні їй суми. 03.08.2015 року ОСОБА_1 направлене повідомлення про її звільнення та пропозиція отримати трудову книжку і розрахункові. 17.08.2015 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надала нотаріально посвідчену заяву від імені ОСОБА_1 про те, щоб трудову книжку їй направили поштою, а кошти виплатили її представнику ОСОБА_2 Разом із заявою ОСОБА_2 передала лікарняний лист ОСОБА_1 для оплати. Оскільки нарахування лікарняних потребувало часу, ОСОБА_2 запропонували прийти на наступний день. 19.08.2015 року ОСОБА_2 видали розрахунковий лист та намагались виплатити кошти у розмірі 10 173.30 грн., які належали до виплати ОСОБА_1 ОСОБА_2 влаштувала скандал , відмовилась підписувати бухгалтерські документи про отримання коштів , що підлягали виплаті ОСОБА_1, що зробило неможливим виплату коштів. 20.08.2015 року на адресу ОСОБА_1 направлене повідомлення , цінним листом, про те, що ОСОБА_2 відмовилась отримувати належні кошти, та запропоновано ОСОБА_1 прийти для отримання коштів на підприємство особисто або надати можливі інші варіанти для отримання нею коштів. Від ОСОБА_1 ніяких повідомлень не надійшло та до часу звернення до суду вона жодного разу не зверталась на підприємство для отримання коштів, тоді як трудову книжку по пошті отримала. Оскільки вини підприємства в неотриманні коштів ОСОБА_1 немає, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Щодо зустрічних позовних вимог, то представник позивач їх підтримав, просив задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Просив також стягнути на користь ТОВ «Євростандарт-Автогаз» витрати по справі.

Заслухавши представників сторін, свідків дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступних висновків.

Встановлено що ОСОБА_1 була прийнята на роботу до відповідача у порядку переведення з ПП « Компанія Надежда» 01.12.2011 року ( а.с. 10) .

Наказом № 10-к від 03.08.2015 року ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі п.2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України ( а.с. 10).

В день звільнення з роботи ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, що не оспорюється сторонами по справі .

03.08.2015 року відповідач направив позивачеві повідомлення про звільнення та інформацію про можливість отримання трудов0ї книжки і коштів ( а.с. 69)

17.08.2015 року довірена особа ОСОБА_1 - ОСОБА_2 передала відповідачеві лікарняний лист для оплати та заяву ОСОБА_1 про те, щоб трудову книжку їй направили поштою, а належні їй при звільненні кошти виплатили ОСОБА_2 ( а.с. 12,70, 71).

19.08.2015 року ОСОБА_2 видали розрахунковий лист ОСОБА_1 та запропонували отримати нараховані ОСОБА_1 кошти у розмірі 10 173.30 грн.

ОСОБА_2 відмовилась підписувати бухгалтерські документи про отримання коштів, що стало підставою для відмови у виплаті коштів, оскільки відсутність документів про видачу коштів із каси порушує інструкцію про проведення касових операцій.

19.08.2015 року був складений акт про те, що довірена особа позивача відмовилась підписувати бухгалтерські документи щодо отримання коштів ( а.с. 82)

Та обставина, що довірена особа відмовилась отримувати кошти підтверджується показаннями свідків ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, актом від 19.08.2015 року та не заперечувалось у судовому засіданні представниками сторін.

20.08.2015 року на адресу позивача відповідач направив лист та повідомив про те, що її довірена особа відмовилась отримувати кошти і запропоновано позивачеві особисто отримати кошти ( 83).

ОСОБА_1 до відповідача не звернулась за отриманням коштів та не повідомляла будь-який інший варіант отримання нею коштів.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Аналогічна позиція викладена в правових позиціях Верховного Суду України (наприклад у справі за № 6-15цс13 від 27 березня 2013 року)

Як зазначено вище ОСОБА_1 в день звільнення не працювала.

Отже обов»язок відповідача виплатити розрахунок при звільненні настав на наступний день після надання ОСОБА_1, через свого представника, 17.08.2015 року нотаріально посвідченої заяви про виплату коштів, тобто 18.08.2015 року.

Як зазначено вище саме 17.08.2015 року довірена особа позивача надала до відповідача для оплати лікарняний лист ОСОБА_1

19.08.2015 року довірена особа позивача відмовилась підписувати бухгалтерські документи про отримання коштів, що стало підставою для відмови у виплаті коштів , які належали до виплати ОСОБА_1

20.08.2015 року відповідач направив позивачеві повідомлення про те, що її довірена особа відмовилась від отримання коштів та запропоновано отримати нараховані кошти ( а.с.83), однак до часу звернення до суду у січні 2016 року ОСОБА_1 не отримала кошти та не повідомляла відповідачеві інші можливі варіанти виплати їй нарахованих при звільненні коштів.

Аналізуючи наведене слід дійти до висновку що відповідач здійснив усі передбачені КЗпП України дії для своєчасної виплати позивачі коштів, які нараховані їй при звільненні, а отже вина відповідача за невиплату належних ОСОБА_1 сум при звільненні відсутня.

За таких обставин суд не вбачає підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд також не бере до уваги показання свідка ОСОБА_2 в тій частині, що підставою її відмови від отримання нарахованих сум стало те, що відповідач надавав їй для підпису видаткові касові ордера не на ім»я ОСОБА_1, а на інших осіб, в яких були зазначені зовсім інші суми, ніж були нараховані ОСОБА_1 оскільки свідок не могла назвати ні суми , ні прізвищ осіб, на ім»я яких були виписані касові ордери запропоновані їй для підпису під час отримання коштів.

Свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 у судовому засіданні підтвердили ту обставину, що довірена особа позивача відмовилась підписувати документ про отримання нею коштів для ОСОБА_1, що стало підставою для відмови у видачі коштів.

Окрім того після 19.08.2016 року позивач не зверталась до відповідача з вимогою про отримання коштів та не надавала будь-яких розпоряджень з приводу інших способів отримання нею коштів, а тому посилання представника позивача про те, що відповідач мав можливість перерахувати належні ОСОБА_1 кошти у банківську установу є неспроможними. ОСОБА_1 не надала суду доказів, що такий рахунок у банку на її ім»я відкритий.

Ч. 5 ст. 24 ЗУ « Про оплату праці» передбачено, що тільки за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Щодо сум належних до виплати позивачеві на день звільнення.

Як убачається із розрахункового листа з нарахованих ОСОБА_1 сум до виплати утримано 20 079.60 грн. згідно договору позики від 02.04.2015 року.

Зазначений договір позики є предметом спору по зустрічному позову ТОВ «Євростандарт-Автогаз».

Із договору позики убачається, що він укладений 02.04.2015 року між ПП «Компанія «Надежда» та ОСОБА_1 на строк до 28.09.2015 року на суму 28 579.60 грн. ( а.с. 78 містить копію договору позики, а оригінал договору позики оглянутий судом і сторонами та досліджений у судовому засіданні 28.03.2016 року).

15.07.2015 року між ПП «Компанія «Надежда» та ТОВ «Євростандарт-Автогаз» укладений договір про відступлення права вимоги № 467 від 15.07.2015 року, відповідно до умов якого ТОВ «Євростандарт-Автогаз» отримало право вимагати від боржника належного виконання всіх зобов»язань за основним договором ( а.с. 79).

Договір позики передбачає, що ОСОБА_1 взяла на себе зобов»язання повернути позичені кошти частинами по 4 763.26 грн. протягом шести місяців до 27 числа кожного місяця, останній строк повернення позики 28 вересня 2015 року.

Пункт 1.14 договору позики передбачає можливість, у разі звільнення позичальника з роботи, відрахувати заборгованість за договором із заробітної плати позичальника.

Статтею 26 ЗУ « Про оплату праці» передбачені обмеження розміру відрахувань із заробітної плати, до яких відрахування із заробітної плати коштів , передбачених договорами, що укладені працівником та які передбачають згоду працівника на відрахування коштів із заробітної плати за умовами договору не заборонені.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Уклавши із ПП « Компанія «Надежда» договір позики на зазначених у ньому умовах ОСОБА_1 усвідомлювала його умови та передбачала настання їх наслідків.

Оскільки ТОВ «Євростандарт-Автогаз» набуло права вимоги боргу за договором позики на умовах , які визначили сторони цього договору при укладенні договору позики, суд дійшов до висновку про правомірність відрахування із заробітної плати, яка була нарахована ОСОБА_1 при звільненні , боргу за договором позики у розмірі 20 079.60 грн.

Отже до стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає сума 10 173 грн. 30 коп.

Оскільки сума заборгованості за договором позики відрахована із заробітної плати ОСОБА_1 20.08.2015 року, є підстави вважати, що ОСОБА_1 виконала умови договору позики 20.08.2015 року, до закінчення дії договору позики , а отже підстави для задоволення зустрічних позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики з урахуванням пені, трьох відсотків річних та інфляційних витрат відсутні.

Суд не приймає до уваги заперечення представника ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_1 не укладала спірний договір позики, не підписувала його, оскільки всупереч вимогам ст. 60 ЦК України ОСОБА_1 та її представник не надали суду жодного доказу у підтвердження того, що ОСОБА_1 не укладала вказаний договір позики та не підписувала його.

Щодо посилань на неможливість укладення договору ОСОБА_1 з ПП «Компанія «Надежда» з тих підстав, що ОСОБА_1 на вказаному підприємстві не працювала, то зазначені підстави не ставлять під сумнів укладення такого договору ОСОБА_1, оскільки вона працювала на ПП « Компанія «Надежда» з 03.11.2003 року по 30.11.2011 року та була переведена на роботу до ТОВ «Євростандарт-Автогаз» саме з ПП « Компанія « Надежда».

На час розгляду справи договір позики є чинним і не оспорюється ОСОБА_1, не оспорюється також та обставина, що вона сплачувала кошти по вказаному договору позики.

Так як суд дійшов до висновку про відсутність вини ТОВ «Євростандарт-Автогаз» у затримці розрахунку при звільненні підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд не вбачає.

Щодо витрат по справі.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задовольняються частково, судові витрати, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягуються відповідно до розміру задоволених позовних вимог.

Однак представник ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що він має право на надання вказаних послуг та є платником податків, а тому суд не може задовольнити вимоги про стягнення вказаних витрат.

Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог підстав для задоволення вимог ТОВ «Євростандарт-Автогаз» про стягнення витрат на правову допомогу та судового збору суд не вбачає.

Так як ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду, судовий збір у розмірі 1378 грн. підлягає стягненню на користь держави з ТОВ «Євростандарт-Автогаз» .

Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальною «Євростандарт-Автогаз» на користь ОСОБА_1 10173.30 грн. ( десять тисяч сто сімдесят три гривні 30 коп.)

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальною «Євростандарт-Автогаз» відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальною «Євростандарт-Автогаз» на користь держави 1378 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя Л.М. Васильєва