Справа № 751/4121/16-ц Провадження № 22-ц/795/1094/2016 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції -Деркач О. Г. Доповідач - Лакіза Г. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2016 року м.Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЛакізи Г.П.
суддів:Скрипки А.А., Шевченка В.М.
при секретарі:Покладі Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Деснянського районного суду м. Чернігова, судді Деснянського районного суду м. Чернігова ОСОБА_7, судді Деснянського районного суду м. Чернігова ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2016 року про відмову у відкритті провадження у справі за її позовною заявою в частині заявлених вимог до судді Деснянського районного суду м. Чернігова ОСОБА_7 та судді Деснянського районного суду м. Чернігова ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, та просить направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За доводами апеляційної скарги, вимоги позовної заяви не пов'язані з розглядами відповідних судових справ, а пов'язані з поведінкою судді ОСОБА_6 під час розгляду справи, а суддя ОСОБА_7 відмовив їй у доступі до правосуддя. Тому, зазначає позивач, вона хоче, щоб їй була відшкодована моральна шкода. Також ОСОБА_5 посилається на те, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі та на те, що відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органів державної влади. Крім того, вважає порушеними вимоги ст. 209 ЦПК України, згідно з якою ухвалюються рішення, а ухвали постановляються.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню, а оскаржувана ухвала - залишенню без змін, зважаючи на таке.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_5 до судді Деснянського районного суду м. Чернігова ОСОБА_7 та судді Деснянського районного суду м. Чернігова ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суддя суду першої інстанції виходив з того, що суддя як посадова особа, яка здійснює правосуддя, а також суд як орган, що здійснює правосуддя, не можуть бути відповідачами або іншою стороною, котра бере участь у цивільній справі (крім випадків, коли суддя виступає як представник цієї установи, а не орган, що здійснює правосуддя).

Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України.

Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ст. 125 Конституції України в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані суди та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Питання про притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «;Про Вищу раду юстиції».

Так, відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки дії суддів вчинені ними при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

Отже, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз'яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 6 «Про деякі питання, що виникають у судовій практиці при прийнятті до провадження адміністративних судів та розгляді ними адміністративних позовів до судів і суддів» судам роз'яснено, що у розумінні положень ч. 1 ст. 2, п.п. 1, 7, 9 ч. 1 ст. 3, ст. 17, ч. 3 ст. 50 Кодексу адміністративного судочинства України судді при розгляді ними цивільних, господарських, кримінальних, адміністративних справ та справ про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом судових справ. Скарги на дії, бездіяльність і рішення суддів мають розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Зазначені роз'яснення є відтворенням положень ст. ст. 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

У зв'язку із викладеним розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних із розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбачених процесуальним законом порядках і їх виконання), нормами ЦПК України чи іншими законами України не передбачено.

Зі змісту позовних вимог вбачається, що їх предметом є процесуальні дії суддів при здійсненні правосуддя та відшкодування шкоди внаслідок таких процесуальних дій суддів при здійсненні правосуддя.

Також у Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Крім того, застосування положення ч. 6 ст. 1176 ЦК України можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не пов'язані зі здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Тобто це інші дії суддів (суду) при здійсненні правосуддя, коли спір не вирішується по суті, у разі їх незаконних дій або бездіяльності і якщо вина судді встановлена не лише вироком суду, а й іншим відповідним рішенням суду.

Таке законодавче врегулювання відповідає вимогам ст. ст. 6, 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Оскільки з матеріалів справи та змісту апеляційної скарги не вбачається порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312 п.1 ч.1, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу судді Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: