Справа № 199/1401/16-ц
Провадження 2/202/1584/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2016 року м. Дніпропетровськ

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді: Волошина Є.В.

за участю секретаря Величко А.А.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача 1 ОСОБА_2

відповідача 2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_3. на його користь суму завдатку за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 15 січня 2016 року у розмірі 26850,00 грн. та додаткову суму за порушення зобов'язання в розмірі завдатку у сумі 26850, 00 грн. і судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 15 січня 2016 року між ним та ОСОБА_4 був укладений попередній договір, внаслідок якого вони дійшли згоди до 15 лютого 2016 року підписати та нотаріально посвідчити основний договір купівлі - продажу 2-ох кімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 50,5 кв.м., житловою 28,8 кв.м., яка належала на праві власності ОСОБА_4 Договір був посвідчений ФОП ОСОБА_3. Крім того, позивач під час підписання попереднього договору, на підтвердження своїх зобов'язань укласти основний договір купівлі продажу квартири, передав, а ОСОБА_4 прийняв гарантійну суму у розмірі 1000 доларів США, що по курсу НБУ на момент укладання цього договору було еквівалентно 26000 грн., що передбачено п.14 Договору. Станом на день пред'явлення позову вищезазначений договір купівлі-продажу, з вини ОСОБА_4, не укладений. Позивач зазначає, що станом на час подання позову йому не повернуті грошові кошти за попереднім договором купівлі-продажу, чим порушені його права. Посилаючись на п.16 договору зазначає, що з відповідачів також підлягає стягненню додаткова сума за порушення зобов'язання в розмірі завдатку у сумі 26850, 00 грн. Вищезазначені суми просить стягнути з відповідачів солідарно.

В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та зазначила, що попередній договір купівлі-продажу квартири від 15 січня 2016 року є нікчемний, оскільки він відповідно до ст.635 ЦК України не посвідчений нотаріально. Крім того зазначила, що сума, яка зазначена у попередньому договорі купівлі-продажу квартири від 15 січня 2016 року є авансом а не завдатком. Крім того зазначила, що позивачем не надано доказів того, що останній передавав ці кошти ОСОБА_4

ОСОБА_3 позов в частині стягнення з неї будь яких коштів не визнала та зазначила, що є неналежним відповідачем.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Судом встановлено, що 15 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, загальною площею 50,5 кв.м., житловою 28,8 кв.м., відповідно до якого ОСОБА_1 передав ОСОБА_4 гарантійну суму в розмірі 1000 доларів США.

Згідно п.14 сторони підтвердили наміри укласти договір-купівлі продажу квартири до 15 лютого 2016 року.

Однак, станом на дату пред'явлення позову, основний договір укладено не було, оскільки є спір про право власності на вищезазначену квартиру.

Відповідно до п. 6 попереднього договору ОСОБА_4 запевнив позивача, що вищезазначена квартира є його власністю, її не закладено, в спорі та під забороною вона не перебуває, нікому не продана, не є зданою в оренду та претензій з боку третіх осіб до нього немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст. 11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що попередній договір купівлі - продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, укладений 15 січня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та посвідчений ФОП ОСОБА_3 є нікчемним з огляду на не додержання сторонами його нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь - якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 216 ЦК України відповідач повинен повернути позивачу усе одержано на виконання нікчемного правочину.

На виконання нікчемного правочину ОСОБА_4 одержав грошові кошти в сумі 1000 доларів США, що за курсом НБУ станом на 22 лютого 2016 року (момент подання позову) становить 26850,00 грн.

Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення цієї суми з ОСОБА_4 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, вимоги позивача в частині солідарного стягнення вищезазначеної суми з ФОП ОСОБА_3 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи те, що ФОП ОСОБА_3 не була стороною даного договору та не отримувала зазначених вище коштів.

Позовні вимоги про стягнення з відповідачів додаткової суми за порушення зобов'язань у сумі 26850,00 грн. не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині позову позивач зазначає, що платіж у розмірі 1000 доларів США був завдатком.

Разом з цим, відповідно до положень ч. 1ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання.

Відповідно до змісту вказаної норми ознакою завдатку є те, що він одночасно виступає способом платежу, способом забезпечення виконання зобов'язання обома його сторонами, а також доказом факту укладення договору.

Згідно з ч. 2 ст. 570 ЦК України якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Статтею 571 ЦК України передбачено правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.

Правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в таких випадках, коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини якоїсь із сторін.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися. Внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку, якщо таке зобов'язання випливає із договору, укладеного сторонами.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу будинку.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, передана ОСОБА_1 ОСОБА_4 грошова сума у розмірі 1000 доларів США не є завдатком в розумінні ст. 570 ЦК України, а є авансом, тому додаткова сума у розмірі завдатку не повертається.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від13 лютого 2013 року № 6-176цс12, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для судів.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 216, 236 ЦК У раїни, ст.ст. 10, 11, 27, 31, 58-61, 79, 88, 212-215, 218, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4, фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (НОМЕР_2) грошові кошти в сумі 26850 (двадцять шість тисяч вісімсот) грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення буде виготовлений до 31 травня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Є.В. Волошин