Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 травня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Хилевича С.В.;

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.,

з участю позивачки та представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Здолбунівського районного суду від 20 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення пені та додаткових витрат на дітей,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, стягнення пені та додаткових витрат на дітей.

Заочним рішенням Здолбунівського районного суду від 20 січня 2016 року позов задоволено частково. Розмір щомісячних аліментів, який був визначений рішенням Здолбунівського районного суду від 24 квітня 2013 року, збільшено з 450 до 700 грн. на кожну дитину. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання. З відповідача на користь позивачки стягнуто 7 107, 75 грн. пені (неустойки) за прострочення сплати аліментів та 5 388, 93 грн. додаткових витрат на дітей.

Вирішено питання про судові витрати. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Здолбунівського районного суду від 6 квітня 2016 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення Здолбунівського районного суду від 20 січня 2016 року залишено без задоволення.

В поданій на це заочне рішення апеляційній скарзі відповідач вважав, що підстав для збільшення розміру аліментів не було.

Його матеріальне становище є скрутним. Він не має роботи, пошуки якої не дають результатів. Для того, щоб сплачувати аліменти, які визначені оскаржуваним рішенням, він змушений поїхати на заробітки до Республіки Польща. У міру своїх можливостей, з допомогою своїх батьків приймає участь в утриманні своїх дітей. Спроможний сплачувати аліменти у розмірі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину.

Стягнення з нього пені за прострочення сплати аліментів також є необґрунтованим.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Місцевий суд не врахував, що його вина у несвоєчасній сплаті аліментів відсутня.

Суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього усі витрати, які нібито понесла позивачка на лікування, харчування та навчання дітей, які не охоплюються поняттям додаткових витрат і, відповідно, не можуть входити до їх складу. Витрати на харчування та навчання повинні покриватися за рахунок аліментів, а не стягнутих з нього додаткових витрат. При цьому суд вийшов за межі позовних вимог позивачки, яка просила стягнути з нього 50 % від суми понесених нею додаткових витрат на дітей.

Фінансові чеки, на підставі яких з нього були стягнені додаткові витрати, не можуть бути доказами у розумінні ст. 58 ЦПК України, оскільки не містять інформації про покупця ліків.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про збільшення розміру щомісячних аліментів з 450 до 500 грн. на кожну дитину та про відмову у задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2

Позивачкою заочне рішення Здолбунівського районного суду від 20 січня 2016 року в апеляційному порядку не оскаржено.

В запереченні на апеляційну скаргу позивачка рішення місцевого суду вважає законним та обґрунтованим і просить апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Здолбунівського районного суду від 24 квітня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання кожного з їх дітей - сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, було стягнуто щомісячні аліменти у розмірі по 450 грн., починаючи з 22 лютого 2013 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 7).

Обґрунтовуючи свій позов у даній справі, позивачка покликалася на ст. ст. 185, 192 та 196 СК України та доводила, що розмір аліментів, який стягнутий на утримання дітей рішенням Здолбунівського районного суду від 24 квітня 2013 року, на даний час є незначним. Цих коштів не вистачає на забезпечення мінімальних потреб дітей, забезпечення їх продуктами харчування й одягом. Незважаючи на це, відповідач сплачує аліменти нерегулярно, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість. Крім того, вона несе додаткові витрати на дітей, які відповідач не покриває. Дочка ОСОБА_5 страждає на пієлонефрит, трахеобронхіт, дисфункцію жовчного міхура, у зв'язку з чим потребує постійного лікування. Син ОСОБА_4 хворіє гострим правобічним отитом і теж потребує лікування. Розмір понесених нею додаткових витрат на утримання дітей підтверджується документально.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Статтею 7 Закону України „Про державний бюджет України на 2016 рік" установлено, що у 2016 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2016 року визначений у розмірі 1 455 грн., з 1 травня 2016 року складає 1 531 грн., а з 1 грудня 2016 року буде становити 1 637 грн.

Виходячи з рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини (ч. 1 ст. 141 СК України), а також з того, що відповідач зобов'язаний утримувати своїх неповнолітніх дітей та разом із позивачкою повинен забезпечити їм рівень життя, необхідний та достатній для їх нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку; а також з урахуванням інших обставин справи, які мають значення для вирішення спору сторін, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність збільшення розміру щомісячних аліментів, які стягуються з відповідача на користь позивачки на утримання їх дітей, з 450 грн. до 700 грн. на кожну дитину.

Покликання апелянта у поданій скарзі на рішення Здолбунівського районного суду від 10 червня 2014 року не заслуговують на увагу, оскільки це судове рішення стосується обставин, які мали місце до його ухвалення. Даний же позов ОСОБА_2 пред'явила у жовтні 2015 року й обґрунтовувала його фактами, які мали місце після червня 2014 року (а. с. 1-3, 30-49).

Згідно з частиною першою статті 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Після набрання рішенням Здолбунівського районного суду від 24 квітня 2013 року про стягнення аліментів законної сили відповідач достовірно знав про наявність у нього обов'язку щомісячно сплачувати аліменти на утримання двох дітей.

Оскільки ОСОБА_1 цей свій обов'язок виконував неналежним чином, допускав заборгованість зі сплати аліментів (що підтверджується відповідними даними ДВС), місцевий суд законно й обґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 та притягнув відповідача до передбаченої ст. 196 СК України відповідальності за прострочення сплати аліментів.

Доказів про те, що заборгованість з їх сплати виникла не з його вини, відповідач суду не подав.

Розмір визначеної судом неустойки (пені) сторонами в апеляційному порядку не оскаржено.

Статтею 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", статтею 185 Сімейного кодексу України передбачена участь батьків у додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом). У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

До особливих обставин, викладених у ст. 185 СК України, закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв'язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, навчання дитини відповідно до навиків та здібностей дитини, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини є індивідуальними у кожному конкретному випадку.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, які спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей людини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров'я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат (на лікування, на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Зі справи видно, що дочка сторін у справі ОСОБА_5 страждає на пієлонефрит, трахеобронхіт, дисфункцію жовчного міхура та потребує постійного лікування. Син ОСОБА_4 хворіє гострим правобічним отитом і теж вимагає лікування. Крім того, діти потребують розвитку своїх окремих здібностей.

Судом установлено (і з цим погодилася позивачка), що додаткові витрати на дітей, які понесла ОСОБА_2, склали 5 338, 93 грн.

За таких обставин суду відповідно до правил ч. 1 ст. 141 СК України з відповідача на користь позивачки слід було стягнути не всю зазначену суму, а лише її половину - 5 338, 93 грн. : 2 = 2 669, 47 грн.

Передбачених ст. 367 ЦПК України підстав допускати оскаржуване заочне рішення в частині стягнення збільшених щомісячних аліментів за один місяць до негайного виконання в суду першої інстанції, зважаючи на рішення Здолбунівського районного суду від 24 квітня 2013 року, у даній справі не було.

Таким чином, з урахуванням викладеного рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає відповідній зміні.

Як було зазначено вище, позивачкою рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржено.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 141, 180, 185, 192, 196 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Здолбунівського районного суду від 20 січня 2016 року частково змінити.

Зменшити розмір додаткових витрат на дітей, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 5 388, 93 грн. до 2 669 (двох тисяч шістсот шістдесяти дев'яти) грн. 47 коп.

Висновок суду про допуск заочного рішення в частині стягнення збільшеного розміру аліментів за один місяць до негайного виконання з резолютивної частини оскаржуваного рішення виключити.

В решті заочне рішення місцевого суду (в частині збільшеного розміру аліментів та стягнення неустойки (пені)) залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: