Справа № 465/2160/15 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/2598/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Фейір К.О.,

з участю: ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Футорянська О.А., про визнання недійсним договору дарування квартири та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом,-

встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (а.с.2-4, 102), в якому просив визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ним та відповідачем ОСОБА_4 06.11.2007 року та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською О.А., з тих підстав, що цей договір був укладений під впливом обману зі сторони його колишньої дружини ОСОБА_7 та її доньки - відповідача ОСОБА_4

Наявність обману позивач ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що коли він дізнався про перевірку щодо законності отримання житла військовослужбовцями, до яких він відносився, його колишня дружина - ОСОБА_7 переконала подарувати квартиру її доньці для уникнення можливості відібрання квартири і обіцяла забезпечити йому довічний догляд та постійне місце проживання після відчуження квартири, а коли у 2013 році вони фактично припинили подружні відносини і дружина вигнала його зі своєї квартири, він зрозумів, що їхньою метою було заволодіння належною йому на праві власності квартирою.

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до ОСОБА_2 із зустрічним позовом (а.с.34-35) про визнання його таким, що втратив право на користування спірною квартирою, з тих підстав, що він більше шести місяців у ній не проживає, не є членом її сім'ї, а тому не має права на користування належною їй на праві власності квартирою.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11.02.2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Рішення суду оскаржили обидві сторони.

Апелянт ОСОБА_2 просить рішення суду змінити в частині відмови йому в задоволенні первісного позову з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити в цій частині нове рішення, яким первісний позов задоволити.

Свої доводи обґрунтовує тим, що оспорюваний договір укладений ним внаслідок обману, оскільки ОСОБА_4 та її мати - ОСОБА_7, скориставшись його станом, викликаним загрозою втрати квартири, переконали його не продавати квартиру, а подарувати квартиру ОСОБА_4 із збереженням за ним правомочностей власника, а також із гарантією забезпечення догляду у випадку погіршення стану здоров'я та житлом для проживання, а, натомість, мали намір заволодіти його квартирою. На думку апелянта, суд не врахував тих обставин, що відповідач ОСОБА_4 з метою приховати свої дійсні наміри та створити враження укладення договору дарування без наміру отримати у власність спірну квартиру, лише через рік після укладення оспорюваного договору дарування зареєструвала своє право власності на отриману в дар квартиру та не переоформляла на себе рахунки за договорами про надання житлово-комунальних послуг. Ці обставини, на думку апелянта, свідчать про укладення договору дарування внаслідок обману зі сторони відповідача. Крім того, апелянт вважає, що суд не дав належної правової оцінки показанням ОСОБА_7 та ОСОБА_4, які визнали ту обставину, що після дарування квартири апелянт разом з дружиною мали проживати в м.Рівне, однак, не змогли пояснити, яким чином вони мали забезпечити апелянта житлом, коли ще під час шлюбу з ОСОБА_7 квартиру в м.Рівне було продано, а придбану квартиру, в якій фактично проживала ОСОБА_7 з матір'ю, було оформлено на відповідача ОСОБА_4 Про факт обману, на думку апелянта, свідчить і те, що ОСОБА_7 без його згоди було відчужено автомобіль, придбаний під час шлюбу за рахунок кредитних коштів. Неправдивими апелянт вважає показання ОСОБА_7 та ОСОБА_4 щодо матеріального забезпечення ОСОБА_4 її матір'ю під час навчання, а не за рахунок доходів апелянта, оскільки ці показання суперечать іншим доказам в справі, яким суд теж не дав належної оцінки. Апелянт вважає, що він довів факт наявності обману під час укладення оспорюваного договору дарування доказами, які досліджувались у судовому засіданні, однак, вони не були належним чином оцінені судом.

Апелянт ОСОБА_4 в особі свого представника - ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати в частині відмови в зустрічному позові з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права і ухвалити в цій частині нове рішення, яким її зустрічний позов задоволити та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Свої доводи обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 втратив право на користування належним їй на праві власності житлом, оскільки з моменту переходу до неї права власності на квартиру за договором дарування він у квартирі не проживав, про що ним визнається в своїй позовній заяві, перестав бути членом її сім'ї, оскільки шлюб між ним та її матір'ю розірвано, а тому суд повинен був застосувати до спірних правовідносин норму ст.71 ЖК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін в підтримання своїх апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору є однокімнатна квартира АДРЕСА_1, первинним власником якої був ОСОБА_2 (а.с.6, 24, 25).

Відповідно до оспорюваного у даній справі договору дарування, укладеного 06.11.2007 року між ОСОБА_2 (дарувальником) та ОСОБА_4 (обдарованою) та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською О.А., ОСОБА_4 отримала в дар від ОСОБА_2 спірну квартиру (а.с.26, 27).

ОСОБА_4 є донькою колишньої дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_7, з якою ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з 18.07.2000 року до 27.02.2015 року (а.с.5, 103).

У спірній квартирі ОСОБА_2 зареєстрований з 13.10.2006 року, як власник (а.с.16).

В судовому засіданні сторона ОСОБА_4 визнала ту обставину, що після укладення договору дарування квартири та реєстрації права власності на неї за ОСОБА_4, ОСОБА_2 залишався бути зареєстрованим в спірній квартирі, не змінюючи свого правового статусу.

Сторони в судовому засіданні визнали ту обставину, що ОСОБА_2 любив та дбав за ОСОБА_4, як за рідною донькою, а тому підстав для висновку про те, що він не міг бути членом її сім'ї, немає.

Отже, після укладення між сторонами договору дарування ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі, як член сім'ї власника ОСОБА_4, оскільки договору найму між ними укладено не було.

Після розірвання шлюбу із матір'ю ОСОБА_4 у 2015 році правовий статус ОСОБА_2 в спірній квартирі змінився, - він став колишнім членом сім'ї власника ОСОБА_4

Таким чином, суд першої інстанції дійшов законного та обгрунтованого висновку про те, що норму ст.71 ЖК України, на яку позивач ОСОБА_4 посилалась як на підставу для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням спірної квартири, застосовувати до спірних правовідносин не можна, а тому правильно відмовив позивачеві у задоволенні позову, що не перешкоджає їй в майбутньому звернутись до суду з позовом за захистом своїх прав, як власника, на підставі ст.405 ЦК України.

Що ж стосується вимог ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, то суд першої інстанції дійшов теж правильного висновку про відмову у їх задоволенні, оскільки позивачем не доведено, що оспорюваний ним договір було укладено внаслідок обману.

Частиною першою статті 230 ЦК України визначено, що правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК).

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_2 посилався на те, що він повідомив своїй дружині про можливу перевірку щодо законності отримання ним спірної квартири та про побоювання втрати житла через можливість його відібрання, і що вона (а не відповідач ОСОБА_4, як сторона договору) переконала його укласти договір дарування квартири у користь її доньки - відповідача ОСОБА_4, а не договір купівлі-продажу квартири із сторонніми їм особами, отже, сам позивач повідомив про наявність обставин для укладення договору про відчуження належної йому квартири, добровільно погодився на укладення саме договору дарування квартири у користь відповідача, яка була для нього, як рідна донька, а тому обману щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, наслідків вчинення такого правочину для позивача зі сторони відповідача вчинено не було. Позивачем не доведено і навіть не було зазначено у позовній заяві, що відповідач ОСОБА_4 вчиняла активні дії з умислом ввести його в оману щодо обставин, які мають істотне значення для укладення оспорюваного договору дарування, або ж приховала існування обставин, які б перешкодили його вчиненню.

Та обставина, що в майбутньому, через сім років після укладення оспорюваного договору дарування, відносини між колишнім подружжям та відповідачем ОСОБА_4 погіршились, не може свідчити про наявність в її діях умислу ввести позивача в оману в момент укладення договору дарування спірної квартири з метою заволодіння нею.

Крім того, норма статті 230 ЦК України передбачає доведення факту вчинення активних дій щодо обману саме стороною оспорюваного договору, а не іншими особами.

Безпідставними є посилання позивача на доказування факту матеріального забезпечення ним відповідача ОСОБА_4, оскільки це не має правового значення для вирішення справи в цій частині.

Інші обставини, на які посилається апелянт ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі, стосуються прав та обов'язків колишнього подружжя, а тому теж не мають правового значення для вирішення спору в цій частині.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому апеляційні скарги необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 лютого 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.