Справа № 331/8230/15-ц
Провадження 2/331/610/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2016 року Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Жукової О.Є.

при секретарі Пакуло В.С.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя справу за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , третя особа Виконавча дирекція Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі, стягнення виплат та моральної шкоди ,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 09.11.2015 року звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, в якому просив поновити їй строк звернення до суду, визнати протиправним та скасувати наказ відповідача від 17.03.2015 року про звільнення ОСОБА_3 з посади головного бухгалтера, поновити її на посаді бухгалтера, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в сумі 3754,54 гривень, допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 12 955,50 гривень, та моральну шкоду в розмірі 12 955,50 гривень .

Позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що вона працювала у ФОП ОСОБА_4 на посаді бухгалтера на підставі безстрокового трудового договору. У вересні 2014 вона проінформувала роботодавця про те, що через виявлене у неї онкологічне захворювання, вона повинна пройти курс лікування, про що 05.11.2014 року вона письмово повідомила відповідача.

З 20.10.2014 року позивачка перебувала на лікарняному. Останній листок непрацездатності був їй виданий з 08.06.2015 року по 07.08.2015 року.

09.02.2015 року відповідачем було видано їй довідку для розгляду питання про призначення інвалідності, в той же день нею було надано відповідачу для оплати листки непрацездатності з 20.10.2014 року по 11.02.2015 року. Однак , відповідач відмовився виплатити їй допомогу у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю, пославшись на те, що позивачка для цього повинна сплатити замість роботодавця суму внесків на соціальне страхування.

З тієї самої причини відповідач відмовився оплачувати їй листки непрацездатності з 25.02.2015 року по 07.08.2015 року.

Вважає, що вказані дії відповідача порушують її права на отримання допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка з 20.10.2014 року по 07.08.2015 року складає 12 955,50 гривень.

Крім того, позивачка зазначила , що 25.03.2015 року вона отримала наказ відповідача від 17.03.2015 року про її звільнення на підставі п.5 ст. 40 КЗпП України . Вважає, що вказаний наказ є незаконним, а вона підлягає поновленню на роботі, оскільки в період з 20.10.2014 року по 17.03.2014 року вона була відсутня на роботі внаслідок тимчасової непрацездатності менше ніж 4 місяці підряд. Також, в порушення вимог чинного законодавства відповідач не повідомляв ОСОБА_5 зайнятості про її звільнення, не провів з нею розрахунок.

Оскільки ОСОБА_3 було звільнено незаконно, були порушені її права в сфері трудового законодавства, просила також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.08.2015 року по 31.10.2015 року в сумі 3754,54 гривень та 12 955,50 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Щодо поновлення строку звернення до суду, позивач зазначила, що з часу отримання наказу про звільнення до серпня 2015 року вона знаходилася на лікарняному, а після цього продовжувала курс лікування, через що мала поважні причини пропуску строку звернення до суду.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві.

Також позивач , будучи допитана як свідок, суду пояснила, що вона неодноразово повідомляла ОСОБА_4 про її знаходження на лікарняному, зокрема телефоном, надавала їй листки непрацездатності, однак остання в категоричній формі відмовилася здійснювати їх оплату , пояснивши, що здійсніть виплати лише після сплати нею самостійно страхових внесків. Через вказані дії ФОП ОСОБА_4, вона направляла листки непрацездатності відповідачу поштою, однак конверти їй були повернуті за закінченням терміну зберігання.

Оскільки протягом тривалого часу вона була непрацездатна, а відповідач її незаконно звільнив та не здійснював виплат допомоги у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю, вона фактично була позбавлена засобів до існування, вимушена була позичати грошові кошти, відчувала моральні страждання.

Представник відповідача ОСОБА_6 позов не визнав в повному обсязі, зазначивши, що звільнення позивачки здійснено на законних підставах, про те, що вона знаходилася на лікарняному ФОП ОСОБА_4 не знала, лікарняні від неї не отримувала , крім того, оскільки ОСОБА_3 працювала за сумісництвом , зверталася з різними скаргами до контролюючий та правоохоронних органів, вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду без поважної причини. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В подальшому , представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, до судового засідання не з»явився, доказів поважності відсутності в судовому засіданні суду не надав, в зв»язку з чим, на підставі ст. 169 ЦПК України справу розглянуто у відсутність представника відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Представник третьої особи суду пояснила, що 10.02.2016 року ФОП ОСОБА_4 надала до Фонду заяву-розрахунок на суму 3726,03 гривень для здійснення матеріального забезпечення застрахованій особі ОСОБА_3 за рахунок Фонду коштів . На теперішній час зазначена заява-розрахунок не профінансована, через те, що 16.02.2016 року розпочата перевірка відповідача, яка призупинена до приведення бухгалтерських документів відповідно вимог чинного законодавства. Після проведення перевірки заява ФОП ОСОБА_4 буде профінансована в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що він працює разом з ОСОБА_4, позивачка працювала у нього за сумісництвом. Про те, що ОСОБА_3 перебувала на лікарняному, ані він, ані відповідачка не знали, заяв про прийняття лікарняних не підписували. На теперішній час Жовтневим райоооним судом м. Запоріжжя ОСОБА_3 поновлено на роботі у ФОП ОСОБА_7, однак вказане рішення ним оскаржене в апеляційному порядку.

Суд, вислухавши пояснення сторін , пояснення ОСОБА_3 в якості свідка, показання свідка ОСОБА_7 , дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

Так, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини.

ОСОБА_3 згідно копії трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 20 листопада 2012 року , який зареєстрований в Південному районному ОСОБА_5 зайнятості 20.11.2012 року за № НОМЕР_1, працювала у ФОП ОСОБА_4 на посаді бухгалтера (а.с.10 т.1 ).

З 20.10.2014 року ОСОБА_3 перебувала на лікарняному (а.с.49 т.1 ).

Про тимчасову втрату непрацездатності ОСОБА_3 повідомила роботодавця заявою, яка була прийнята відповідачем 05.11.2014 року (а.с.52 т.1 ).

Крім того, про неможливість виходу на роботу позивачка неодноразово повідомляла ОСОБА_4 телефоном , що підтверджується роздруківкою телефонних дзвінків мобільного оператора МТС з номеру мобільного телефону ОСОБА_3 на номер +66, що належить ОСОБА_4, та зазначений в офіційних документах відповідача (а.с.19 т.1) за період з 20.10.2014 року по 31.03.2015 року (а.с.103-187 т.1 ).

Як вбачається з наданих позивачкою листків тимчасової непрацездатності, ОСОБА_3 була звільнена від роботи з 20.10.2014 року по 03.11.2014 року (а.с.49 т.1 ), з 10.12.2014 року по 26.12.2014 року (а.с.50 т.1 ), з 25.02.2015 року по 27.02.2015 року (а.с.50 т.1 ), з 04.11.2014 по 09.11.2014 року (а.с.49 т.1 ), з 19.11.2014 року по 01.12.2014 року (а.с.48 т.1 ), з 10.11.2014 року по 18.11.2014 року (а.с.48 т.1 ), з 02.12.2014 року по 09.12.2014 року (а.с.47 т.1 ), 23.12.2014 року по 30.12.2014 року (а.с.47 т.1 ), з 31.12.2014 року по 09.01.2015 року (а.с.46 т.1 ), з 28.01.2015 року по 03.02.2015 року (а.с.46 т.1 ), з 13.01.2015 року по 27.01.2015 року (а.с.45 т.1 ), з 04.02.2015 року по 06.02.2015 року , та визначено стати до роботи з 07.02.2015 року (а.с.45 т.1 ).

З 09.02.2015 року ОСОБА_3 перебувала на лікарняному по 11.02.2015 року , а з 12.02.2015 року їй було встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с.44 т.1 ).

Після цього , ОСОБА_3 не знаходилася на лікарняному, а згідно відомостей наявних в матеріалах справи, листок тимчасової непрацездатності було видано позивачу з 28.02.2015 року по 17.03.2015 року включно (а.с. 43 т.1 ).

Після цього, з 18.03.2015 року по 08.08.2015 року ОСОБА_8 продовжувала безперервно перебувати на лікарняному (а.с.42,43,44, 51 т.1 ).

Наказом № 03/17 від 17 березня 2015 року ФОП ОСОБА_4, ОСОБА_3 звільнено з осади бухгалтера з 17.03.2015 року згідно статті п.5 ст. 40 КЗпП України (а.с.19 т.1 ).

Відповідно до вимог ч.1 п.5 ст. 40 Кодексу Законів про працю України , трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку нез'явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв'язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.

Звільнення за п. 5 ч.1 ст. 40 КЗпП України можливе у випадку втрати працездатності працівником понад чотири місяці підряд. Якщо непрацездатність триває менш ніж чотири місяці або понад чотири місяці, але з перервами, хоч і короткочасними, підстав для звільнення працівника з роботи немає.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9 встановлено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з?ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника з наказом і перевіряти їх відповідність законові.

Оскільки з досліджених судом доказів, наданих позивачем , встановлено, що позивачка ОСОБА_3 не з»являлася на роботу внаслідок тимчасової непрацездатності за період з 20.10.2014 року по 12.02.2015 року 115 днів підряд, що менше ніж 4 місяці підряд , а після переривання цього строку знову була непрацездатна з 28.02.2015 року по 17.03.2015 року , суд вважає, що відповідач станом на 17.03.2015 року не мав законних підстав , що передбачені ч.1 п.5 ст. 40 Кодексу Законів про працю України для звільнення позивача, а тому вказаний наказ є незаконним та підлягає скасування, а позивача слід поновити на роботі.

Крім того, суд приходить до висновку, що відповідачем , при звільненні ОСОБА_3 з роботи, було також порушено вимоги Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Мінпраці та соціальної політики України № 260 від 08.02.2001 року (надалі Порядок) .

Так, згідно п. 8 Порядку у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони сповіщають центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір.

Пунктом 9 Порядку встановлено, що відповідальна особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів.

Зняття з реєстрації трудового договору у разі його розірвання за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, за відсутності працівника, проводиться у строк, зазначений в абзаці першому цього пункту, за умови подання фізичною особою (або за нотаріальним дорученням уповноваженою нею особою):

примірника трудового договору;

заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору;

копій документів, що підтверджують:

надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів;

проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати.

У цьому випадку центр зайнятості повідомляє працівника про зняття з реєстрації трудового договору.

Суду не надано доказів про те, що ФОП ОСОБА_4 при звільненні ОСОБА_3 були дотримані вищевказані вимоги закону. Згідно пояснень позивача в якості свідка , повідомлення про намір розірвати трудовий договір, їй не надсилалося, при звільнені їй не була виплачена сума допомоги в зв»язку з тимчасовою непрацездатністю, а також відповідач ОСОБА_5 зайнятості про її звільнення не повідомив, оскільки її Південний центр зайнятості про зняття з реєстрації трудового договору не повідомляв .

Щодо стягнення з відповідача на користь ОСОБА_3 невиплаченої допомоги по тимчасовій непрацездатності, суд зазначає наступне .

З досліджених в судовому засіданні доказів встановлено періоди знаходження позивача ОСОБА_3 на лікарняному, факт її роботи у ФОП ОСОБА_4 на підставі безстрокового трудового договору за сумісництвом , її незаконне звільнення та факт невиплати їй відповідачем допомоги у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю відповідно до листів непрацездатності.

Також судом встановлено, що листи непрацездатності за період з 20.10.2014 року по 11.02.2015 року були надані відповідачем 10.02.2016 року до ВД ЗОВ Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а.с. 35,36 т.2), однак на теперішній час виплати ОСОБА_3 не здійсненні через проведення та перевірки та її призупинення , що підтверджено поясненнями представника третьої особи.

Також, судом встановлено, що решта листів непрацездатності були направлені відповідачу ФОП ОСОБА_4 поштовим зв»язком 04.04.2015 року (а.с. 67 т.1) та 20.10.2015 року (а.с.69 т.1 ).

Статтею 18 Закону України від 23.09.1999 №>1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - ЗУ №1105-ХІУ) передбачено, що страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту) на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах.

Відповідно до частини 2 статті 15 ЗУ №1105-ХІУ роботодавець зобов'язаний надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно з цим Законом.

Частина 1 статті 19 ЗУ №1105-ХІУ передбачає, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов«язковість якого надана Верховною Радою України.

Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 2 статті 22 ЗУ №1105-ХІУ допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Оплата перших п'яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно частини 1 статті 34 ЗУ №1105-ХІУ фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви.

Враховуючи, що судом встановлено, що відповідач, в порушення чиних вимог законодавства не здійснив позивачу оплату перших п»яти днів непрацездатності з 20.10.2014 року в сумі 337,38 гривень ( а.с. 13 т.1) , вказана суму підлягає стягненню на користь позивача з ФОП ОСОБА_4.

Щодо оплати листів непрацездатності з 25.10.2014 року по 11.02.2015 року (до часу встановлення ОСОБА_3 інвалідності) , суд приходить до висновку, що вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки на теперішній час роботодавець надав до Фонду відповідну заяву - розрахунок, яка після проведення перевірки буде профінансована , що відповідає вимогам чинного законодавства.

Щодо стягнення з відповідача інших сум за листами непрацездатності, починаючи з 28.02.2016 року , суд вважає, що враховуючи, що відповідачем були надані відповідно до вимог чинного законодавства до Фонду листи непрацездатності за весь час хвороби до моменту встановлення МСЕК інвалідності позивачу для оплати, крім того, за змістом п.3-7 ч.1 ст. 10 Закону України від 23.09.1999 №>1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (далі - ЗУ №1105-ХІУ) Фонд має право: перевіряти достовірність відомостей, поданих роботодавцем для отримання коштів Фонду, дотримання порядку використання роботодавцем виділених йому коштів Фонду та зупиняти виплати з Фонду в разі відмови або перешкоджання з боку роботодавця у проведенні перевірки, виявлення фактів подання ним Фонду недостовірних відомостей або порушення порядку використання роботодавцем коштів Фонду; отримувати необхідні пояснення (у тому числі в письмовій формі) з питань, що виникають під час перевірки; накладати і стягувати фінансові санкції та адміністративні штрафи, передбачені законом за порушення вимог цього Закону; вимагати від керівників та інших посадових осіб підприємств, установ і організацій, а також від фізичних осіб усунення виявлених фактів порушення законодавства про соціальне страхування; порушувати відповідно до законодавства питання про притягнення посадових осіб до відповідальності за порушення законодавства у сфері соціального страхування, вимагати надання інформації про вжиті заходи, крім того п.1 ч.2 ст. 10 вказаного Закону встановлено, що Фонд зобов'язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати і надавати соціальні послуги, передбачені цим Законом , суд приходить до висновку, що оскільки фінансування роботодавців здійснюється за рахунок коштів фонду , Фонд наділений контролюючими повноваженнями у відносинах між страхувальником та застрахованою особою, позивачем в цій частині позовних вимог обраний невірний спосіб захисту порушеного права відповідно до вимог ст. 11, 16 ЦК України.

Частиною 1 ст. 233 Кодексу Законів про працю України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст. 234 КЗпП України разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

П.4 Постанови Пленуму Верховного суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 6 листопада 1992 року №9 встановлено, що встановлені ст. ст. 228,233 строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін . У кожному випадку суд зобов?язаний перевірити і обговорити причину пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви , чому він поновлює, або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

В судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_9 з моменту винесення наказу про звільнення з 17.03.2015 року по 08.08.2015 року ( а.с.42,43,44,51 т.1 ) була непрацездатна та знаходилася на лікарняному. 12.02.2015 року ОСОБА_3 було встановлено ІІІ групу інвалідності (а.с.12 т.1 ). Крім того, медичною амбулаторною картою хворого № 88124 підтверджено, що позивачка , через наявність онкологічного захворювання з 07.08.2015 року по 18.09.2015 року проходила курси хіміотерапії (а.с.61-66 т.1 ), а згідно довідки Запорізького обласного клінічного онкологічного диспансеру з 20.11.2015 року знов проходить курси лікування (а.с.53 т.1 ).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивачем, через наявність онкологічного захворювання, необхідність у постійному лікуванні, з поважної причини пропущено строк звернення до суду за захистом порушеного права і вважає за можливе поновити вказаний строк.

Щодо стверджень представника відповідача про те, що позивачка працювала за сумісництвом на ТОВ «ЛОТОС ТРЕЙД» , зверталася до правоооходонних органів, суд вважає вказані доводи такими , що не спростовують висновків суду, оскільки позивачем надані докази того, що фактично до 08.-08.2015 року вона була на лікарняному, після цього проходила курс хіміотерапії, а її робота за сумісництвом здійснювалася на дому , що підтверджено довідною ТОВ «ЛОТОС ТРЕЙД» (а.с.31 т.2).

Зі змісту ст. 235 КЗпП України , у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що звільнення позивача з роботи було здійснено з порушенням трудового законодавства , і тому він має право на виплату середнього заробітку за весь час вимушенного прогулу, після строку закінчення тимчасової непрацездатності, тобто з 08.08.2015 року по 31.10.2015 року відповідно до заявлених позовних вимог .

Відповідно до Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати , середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два місяці, які передують події, з якою повязана виплата.

Згідно довідок наданих відповідачем , в вересні 2014 року заробітна плата ОСОБА_3 склала 1400,00 гривень, а в жовтні 2014 року 827,27 гривень (а.с.8) , тобто середньоденна заробітна плата ОСОБА_3 складає 63,6362 гривень , що відповідає розрахунку наданому позивачем (а.с.11).

Оскільки за період звільнення та відновлення працездатності , а саме з 08.08.2015 року по 31.10.2015 року минуло 59 робочих днів , то середній заробіток за весь час вимушенного прогулу, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 складає 63,6362 гривень * 59 днів = 3 754,54 гривень.

При цьому, суд не приймає в якості доказу по справі довідку надану відповідачем (а.с.228 т.1) , в якій зазначено, що заробітна плата ОСОБА_3 складала в вересні 2014 року 1300 гривень , а в жовтні 2014 року 768,18 гривень, оскільки відомості зазначені у вказаній довідці , спростовуються наданими органами Пенсійного Фонду України відомостями про застраховану особу , які підтверджують відомості про розмір заробітної плати надані ОСОБА_3 (а.с.18 т.2).

Вирішуючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.13 ППВСУ Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форм власності .

В судовому засіданні було встановлено, що відповідачем було дійсно порушено права ОСОБА_3 у сфері трудових правовідносин, що виразилося в незаконному звільненні , невиплаті допомоги у зв»язку з тимчасовою непрацездатністю за перші п»ять днів непрацездатності , необхідністю позичати грошові кошти , необхідні для лікування, через що у суду не викликає сумнівів , що вищевикладене призвело до моральних страждань позивача, вимусило його прикладати додаткові зусилля для організації свого життя і йому дійсно було заподіяно моральну шкоду. Разом з тим, з огляду на те, що позивачка працювала у відповідача за сумісництвом , крім того, продовжувала працювати на ТОВ «ЛОТОС ТРЕЙД» на особливих умовах, з врахуванням ступеня та глибини моральних страждань заподіяних позивачу , вимог розумності та справедливості , суд приходить до висновку, що визначений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди є забагатим, і з відповідача на користь ОСОБА_3 слід стягнути в відшкодування моральної шкоди 3 000 гривень .

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст. 88 ЦПК України, а саме на користь позивачки з ФОП ОСОБА_4 необхідно стягнути сплачену суму судового збору за вимоги в частині відшкодування моральної шкоди в сумі 487,20 гривень, крім того, з ФОП ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. ст. 4,6 Закону України «Про судовий збір» належить стягнути на користь держави судовий збір за дві вимоги немайнового характеру щодо визнання наказу незаконним та його скасування, поновлення на роботі, що складає 974,40 гривень, та судовий збір в сумі 487,20 гривень за вимоги майнового характеру, а всього з ФОП ОСОБА_4 на користь держави слід стягнути 1461,60 гривень судового збору.

Згідно з вимогами п.4 ч.1 ст. 367 ЦПК України необхідно допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі.

Керуючись ст. 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , третя особа Виконавча дирекція Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі, стягнення виплат та моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати поважними причини пропуску ОСОБА_3 строку звернення до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , третя особа Виконавча дирекція Запорізького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про поновлення на роботі, стягнення виплат та моральної шкоди та поновити пропущений строк .

Визнати протиправним та скасувати наказ ФОП ОСОБА_4 № 03/17 від 17 березня 2015 року про звільнення з посади бухгалтера ОСОБА_3 з 17.03.2015 року згідно п.5 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді бухгалтера у ФОП ОСОБА_4 .

Стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 3754 ( три тисячі сімсот п»ятдесят чотири) гривні 54 копійки, невиплачену допомогу по тимчасовій непрацездатності в сумі 337 ( триста тридцять сім ) гривень 38 копійок , моральну шкоду в сумі 3 000 ( три тисячі ) гривень , судовий збір 487 ( чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок.

Стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в сумі 1461 ( одна тисяча чотириста шістдесят одну) гривню 60 копійок.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

22.04.2016