Справа № 466/2408/15 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/344/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Р. В.
Провадження № 22-ц/783/2360/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

за участі секретаря: Фейір К.О.,

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3, представника ФОП ОСОБА_4 ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року, представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

30 березня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що він працював у відповідача з 04 березня 2013 року по 23 квітня 2013 року.

23 квітня 2013 року він подав заяву про звільнення у зв'язку з невиконанням роботодавцем умов трудового договору та повернення йому трудової книжки.

Відповідач не видав йому трудової книжки і незаконно утримував її протягом двох років, не виплатив заборговану заробітну плату, вихідну допомогу за три місяці, не провів розрахунок при звільненні. Це призвело до порушення його трудових прав та неможливості працевлаштування на іншій роботі.

З урахуванням уточнених вимог від 09 квітня 2015 року (а.с.13,14), 28 квітня 2015р.(а.с.67), 15 червня 2015 року (а.с.82-83), 08 липня 2015 року (а.с.104-105), 02 вересня 2015 року (а.с.136-137), 15 вересня 2015 року (а.с.151-152) позивач просив на підставі ст.ст.47,116,177, 235, 237-1 КЗпП України :

виплатити йому заборговану заробітну плату;

стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки в сумі 93 746,43 гривень з урахуванням компенсацій та індексацій;

зобов'язати відповідача внести зміни формулювання причини звільнення і дати звільнення у його трудовій книжці на день її вручення.

відшкодувати моральну шкоду в сумі 5000 гривень;

Оскаржуваним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 1473,05 грн. та середній заробіток в сумі 40 276,91 грн., а всього 41 749,96 коп.

В частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 в дохід держави 487 грн. 20 коп. судових витрат.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 про зобов'язання змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з роботи та зобов'язання змінити дату звільнення ОСОБА_2 з роботи на дату видачі йому трудової книжки відмовлено.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року оскаржили ОСОБА_2 та відповідач ФОП ОСОБА_4

Додаткове рішення оскаржив представник ОСОБА_2 ОСОБА_3

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що він не знав про звільнення його з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України з 22 березня 2013 року, оскільки ще 25 березня 2013 року перебував у страховій компанії, де пояснював про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 22 березня 2013 року за участю ввіреного йому автомобіля.

30 квітня 2013 року відповідач отримав його заяву про звільнення з роботи, у якій також просив переслати його трудову книжку поштою за вказаною адресою.

Позивач вважає незаконним рішення суду першої інстанції в частині відмови у виплаті йому вихідної допомоги при звільненні, стягнення моральної шкоди, розміру середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки.

Сам розрахунок боргу позивачем уточнювався в суді апеляційної інстанції згідно його заяв від 11 листопада 2015 року (а.с.178-179), 04 грудня 2015 року (а.с.188-189), 17 лютого 2016 року (а.с.213-124), 18 березня 2016 року (а.с.227-228), 15 квітня 2016 року (а.с. 248-249).

В останньому розрахунку позивач просив стягнути борг по заробітній платі за весь час затримки трудової книжки та невиплат заробітної плати з урахуванням коригування та компенсації в сумі 119 298,92 гривень та 5000 гривень моральної шкоди.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 посилається на те, що в матеріалах справи відсутні дані про намір роботодавця розірвати трудовий договір з його довірителем з 22 березня 2013 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Суд не звернув уваги про те, що трудова книжка ОСОБА_2 була надіслана поштою лише 16 червня 2015 року у процесі судових розглядів. На час подання позову його довіритель не знав про його звільнення з 22 березня 2013 року на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Запис у його трудову книжку ФОП ОСОБА_4 вніс самовільно без підтвердження особистим підписом посадової особи центру зайнятості та печатки.

Просить додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_4 посилається на те, що стягуючи 1473,05 грн. заборгованості по заробітній платі та 40 276,91 грн. середнього заробітку, суд покликаючись на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, не встановив факту наявності вини ФОП ОСОБА_4 у своєчасній виплаті позивачу сум належних йому при звільненні. Суд не врахував, що всупереч вимогам ст.ст. 10,61 ЦПК України не підтверджено належними та допустимими доказами, що затримка виплати усіх належних йому сум відбулась з вини роботодавця, а факт відсутності позивача в день звільнення на роботі 22 березня 2013 року підтверджується табелем обліку робочого часу. З матеріалів справи вбачається, що після звільнення, позивач 23.04.2013 року надіслав заяву на адресу ФОП ОСОБА_6 з вимогою звільнити його за невиконання роботодавцем трудового договору, при цьому на місце роботи позивач, починаючи з 22 березня 2013 року не з'являвся, не цікавився, чи його звільнили, на підставі якої статті, не з'явився, щоб отримати належні йому до виплати суми розрахункових що були своєчасно нараховані.

Просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги ОСОБА_2 та його апеляційної скарги на додаткове рішення Шевченківського районного суду від 17 лютого 2016 року, представника ФОП ОСОБА_4 ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги ФОП ОСОБА_4 та заперечення на апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 підлягають до часткового задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення, відхиленню підлягає апеляційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 1473,05 гривень та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 23 березня 2013 року по 16 вересня 2015 року в сумі 40 276,91 гривень на підставі ст.116,117 КЗпП України та відмовив у відшкодуванні моральної шкоди.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна із наступних підстав.

Як зазначено у ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього кодексу.

У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія видається на вимогу працівника.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Як зазначено у ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законом.

Судом та матеріалами справи установлено, що позивач ОСОБА_2 з 04 березня 2013 року був прийнятий на роботу до фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на посаду водія автотранспортних засобів. Між позивачем та роботодавцем був укладений безстроковий письмовий трудовий договір, який у той же день був зареєстрований у державній службі зайнятості (а.с.3).

22 березня 2013 року ОСОБА_2 близько 13 год. у м. Львові на вул. Городоцькій, 375/4, керуючи автомобілем «DAF FT 95 XF» потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, допустив зіткнення з автомобілем «MERCEDES SPRINTER», після чого передав документи та ключі від даного автомобіля іншому водію ОСОБА_7, на роботу не з'явився, вказане підтверджується повідомленням страхувальника про подію з транспортним засобом та письмовими поясненнями ОСОБА_7 (а.c. 36, 49).

Наказом ФОП ОСОБА_4 №2/к від 22 березня 2013 року ОСОБА_2 було відсторонено від виконання трудових обов'язків без нарахування заробітної плати з 22 березня 2013 року, та звільнено з роботи з 22 березня 2013 року за п.4 ст.40 КЗпП України, а наказом №3/к від 22 березня 2013 року була створена комісія для з'ясування причин невиходу ОСОБА_2 на роботу (а.с.43,42,108).

В подальшому, ФОП ОСОБА_4 18 квітня 2013 року надіслав лист ОСОБА_2 із вимогою з'явитися на роботі через необхідність зняття з реєстрації трудового договору №1 від 04 березня 2013 року, який отримано ОСОБА_2 22 квітня 2013 року (а.с.44-45).

Також ФОП ОСОБА_4 18 квітня 2013 року надіслав інший лист ОСОБА_2 з вимогою з'явитися за адресою: м. Городок, вул. В. Стуса, 9 для отримання розрахункових та трудової книжки, а також повідомлено останнього про його звільнення з роботи за п.4 ст.40 КЗпП України. Однак, такий лист не було вручено ОСОБА_2 за закінченням терміну зберігання на пошті (а.с. 93-94).

У той же час, 20 квітня 2013 року ОСОБА_2 звернувся із письмовою заявою до ФОП ОСОБА_4, у якій просив звільнити його з роботи за ст.39 КЗпП України з 18 квітня 2013 року, а також просив передати йому трудову книжку рекомендованим листом за адресою: м. Львів, вул. Гранична, 1/1. Зазначену заяву відповідач отримав 30 квітня 2013 року (а.с.31,17).

Відповідач ФОП ОСОБА_4, в порушення вимог ч.4 ст.235 КЗпП України, безпідставно не видавав трудової книжки позивачу ОСОБА_2, незважаючи на його лист-заяву від 20 квітня 2013 року та повторну вимогу від 02 грудня 2014 року, яка отримана відповідачем 05 грудня 2014 року (а.с.20-21), і надіслав трудову книжку поштою на адресу ОСОБА_2 лише 28 травня 2015 року під час розгляду справи в суді (а.с.78-79).

Відтак, підлягають до часткового задоволення вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ФОП ОСОБА_4С середнього заробітку за час вимушеного прогулу за затримку у видачі трудової книжки за період з 30 квітня 2013 року по 28 травня 2015 року, оскільки з вини останнього не видавалася трудова книжка працівника, який був звільнений з роботи ще 22 березня 2013 року.

Як установлено в судовому засіданні і це не заперечується сторонами, середньоденний заробіток ОСОБА_2 на момент звільнення становив 65 гривень 38 коп.

Кількість днів вимушеного прогулу з 30 квітня 2013 року по 28 травня 2015 року становить 518 днів.

Звідси 518 х 65,38 =33 866,84 гривень.

Вказану суму слід стягнути з ФОП ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 на підставі ч.4 ст.235 КЗпП України

Питання стягнення заборгованості по заробітній платі було предметом розгляду в суді першої інстанції. У своїх первинних вимогах та у подальшому уточнених вимогах позивач, серед інших вимог, просив стягнути заборгованість по заробітній платі. Вважав, що сума заборгованості по заробітній платі становить 1300 гривень. Від зазначеної суми позивач проводив свій розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 підтримав вимоги довірителя про стягнення заробітної плати.

У той же час, згідно табелю обліку використання робочого часу за березень 2013 року та відомості про нарахування заробітної плати за березень 2013 року заробітна плата ОСОБА_2 за 13 робочих днів березня 2013 року становила 850 гривень. Вказана сума також підлягає стягненню в примусовому порядку на підставі ст.94, 115 КЗпП України, оскільки така не виплачена по даний час.

Діями відповідача, які виявилися у безпідставній невидачі трудової книжки упродовж більше ніж двох років порушили законні права та інтереси позивача.

Останній з метою здобуття засобів для існування змушений був шукати іншу роботу та оформляти нову трудову книжку.

Зокрема, як убачається з листа ТзОВ «Рікое Україна» у період з 01 травня 2013 року по 27 червня 2014 року ОСОБА_2 працював на посаді водія на даному підприємстві, отримував заробітну плату. Записи про його роботу вносилися у його нову трудову книжку (а.с.114-119; 246 -247).

З урахуванням тяжкості вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках позивача у зв'язку із незаконним утримуванням його трудової книжки, ступеня зниження його престижу, ділової репутації, часу та зусиль для відновлення попереднього стану (повернення цієї книжки), виходячи із засад розумності виваженості та справедливості слід стягнути з відповідача 1000 гривень моральної шкоди.

Вимоги позивача по стягнення 5000 гривень моральної шкоди є очевидно завищеними, належним чином не мотивовані, тому така сума моральної шкоди не може бути стягнута.

Що стосується вимог позивача про стягнення середнього заробітку в сумі 119 298,92 гривень за весь час затримки трудової книжки та невиплат заробітної плати з урахуванням корегування та компенсації на підставі ст.116 та 117 КЗпП України, то такі не можуть бути задоволеними із наступних підстав.

Встановлено, що у день звільнення (станом на 22 березня 2013 року) ОСОБА_2 не працював, вимог про виплату розрахункових при звільненні не ставив, працевлаштувавшись з 01 травня 2013 року у ТзОВ «Рікое Україна» не надав реквізити банківського рахунку, не відреагував на лист від 18 квітня 2013 року про необхідність явки на роботу для з'ясування причин залишення автомобіля 22 березня 2013 року, вирішення питання розрахункових та отримання трудової книжки, що виключає відповідальність відповідача за ст.ст.116, 117 КЗпП України, а також за ч.4 ст.235 КЗпП України за період з 22 березня 2013 року по 30 квітня 2013 року.

Тому безпідставними є вимоги позивача про стягнення середнього заробітку в сумі 119 298,92 гривень з урахуванням індексації та компенсації за період з 04 березня 2013 року по 15 квітня 2016 року, оскільки такі виплати не є періодичними платежами.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 щодо зобов'язання ФОП ОСОБА_4 внести зміни формулювання причини звільнення і дату звільнення та в трудовій книжці на день її вручення позивачу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ч.4 ст.235 КЗпП України не передбачено обов'язок органу, що розглядає спір змінити дату звільнення на дату трудової книжки.

Як убачається із заяви ОСОБА_2 від 20 квітня 2013 року, такий просить звільнити його за ст.39 КЗпП України з 18 квітня 2013 року та надіслати поштою трудову книжку (а.с.31), на той час ОСОБА_2 вже був звільнений з роботи з 22 березня 2013 року за п.4 ст.40 КЗпП України, про що свідчить запис у його трудовій книжці (а.с.108).

Наказ про звільнення з роботи за п.4 ст.40 КзПП України ОСОБА_2 не оскаржувався. Тому обґрунтовано не було підстав для задоволення даної вимоги позивача.

Що стосується доводів апеляційної скарги ФОП ОСОБА_4 про відсутність його вини у затриманні видачі трудової книжки ОСОБА_2 у період з 30 квітня 2013 року по 28 травня 2015 року, то такі також є необґрунтованими.

В суді апеляційної інстанції беззаперечно доведено вину ФОП ОСОБА_4 у затримці видачі трудової книжки ОСОБА_2 у період з 30 квітня 2013 року по 28 травня 2015 року. Після отримання заяви про передачу рекомендованим листом трудової книжки, ФОП ОСОБА_4 мав невідкладно надіслати таку поштою, як це просив позивач, а не очікувати явки останнього для з'ясування питання відсутності на роботі з 22 березня 2013 року, вирішення питання зняття трудового договору з реєстрації у центрі зайнятості, вчинення запису у трудовій книжці про звільнення з роботи і т.н.

Акти відповідача від 25 квітня 2013 року та 26 січня 2015 року (а.с.86,85) про нібито відмову ОСОБА_8 отримати свою трудову книжку на підприємстві до уваги колегією суддів не беруться з підстав наведених вище.

Неодноразове долучення ОСОБА_2 та його представником ОСОБА_3 до матеріалів справи картини ОСОБА_9 «Здирання шкіри з продажного судді» (а.с.135,198,206) розцінюється як спосіб впливу на суд з метою отримання бажаного рішення і до уваги колегією суддів не береться.

З урахуванням зазначених обставин колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_4 підлягають до часткового задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року скасуванню на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення. Відхиленню підлягає апеляційна скарга представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст..ст.316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та фізичної особи підприємця ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі в сумі 850 (вісімсот п'ятдесят) гривень без врахування податків та обов'язкових платежів, 33 866 (тридцять три тисячі вісімсот шістдесят шість) гривень 84 копійки середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки та 1 000 (одну тисячу) гривень моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року відхилити.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_10