у х в а л а

іменем україни

29 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Остапчука Д. О.,

суддів: Дербенцевої Т. П., Колодійчука В. М.,

Карпенко С.О., Попович О. В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка є законним представником малолітньої ОСОБА_5, третя особа - Виконавчий комітет Комсомольської районної у м. Херсоні ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття із реєстраційного обліку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, у якому зареєстрована її неповнолітня онука ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Із 2009 року ОСОБА_5 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 за вказаною адресою не проживають, проте в добровільному порядку змінити місце реєстрації дитини остання відмовляється, що перешкоджає їй у здійсненні права власності на будинок та змушує сплачувати вартість житлово-комунальних послуг у розмірі, що перевищує кількість осіб, які проживають у будинку.

Посилаючись на зазначені обставини, просила суд визнати ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком за вказаною адресою, та зняти останню з реєстраційного обліку.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 28 жовтня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що з 2009 року малолітня ОСОБА_5 не проживає у спірному будинку, оскільки разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 переїхала проживати до іншою місця проживання. Реєстрація ОСОБА_5 перешкоджає позивачу як власнику житлового будинку, у якому зареєстрована малолітня, вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником будинку АДРЕСА_1.

У даному будинку проживав та був зареєстрований син ОСОБА_3 - ОСОБА_6., який 24 березня 2015 року знявся з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На теперішній час у будинку зареєстрована неповнолітня онука позивача - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 6, 12).

Із червня 2009 року неповнолітня ОСОБА_5 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_4 виїхала із вказаного будинку та на даний час проживають у квартирі АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_4 на праві власності.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди виходили із відсутності у неповнолітньої ОСОБА_5 майнових прав на жилий будинок АДРЕСА_1 та забезпеченості її іншим житлом, тому остання в силу вимог ч. 1 ст. 405 ЦК України є такою, що втратила право користування житловим будинком, який на праві власності належить позивачу.

Виходячи з положень ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї власника житла права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності.

Згідно із ч. ч. 4, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно зі ст. 18 зазначеного Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст. 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Вирішуючи спір по суті, на порушення приписів ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України суди не з'ясували, коли саме неповнолітня ОСОБА_5 була зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 - у зв'язку із народженням чи внаслідок переїзду батьків до вказаного будинку; чи є неповнолітня ОСОБА_5 членом сім'ї позивача в силу вимог ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР та чи може позивач за встановлених обставин ставити питання про визнання її такою, що втратила право на користування житловим будинком, на підставі ч. 1 ст. 405 ЦК України; та яким чином реєстрація неповнолітньої ОСОБА_5 перешкоджає позивачу в реалізації свого права власності на будинок.

Крім того, суди не з'ясували поважності причини відсутності неповнолітньої дитини за місцем своєї реєстрації з огляду на те, що оскільки вона є малолітньою, то місце її проживання визначають батьки і вона змушена проживати з матір'ю за іншою адресою та не користується будинком позивача не за власним бажанням.

З огляду на зазначене висновки судів про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування житловим будинком, є передчасними.

Крім того, вирішуючи спір в частині зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5, суди виходили із того, що даний спір не може бути розглянутий в порядку цивільного судочинства, оскільки зняття з реєстраційного обліку покладено на відділи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб управління Міністерства внутрішніх справ України, дії яких оскаржуються у порядку, встановленому КАС України.

Правильно встановивши, що в цій частині вимог спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, суди у той же час у цій частині вимог вирішили спір по суті, ухваливши судові рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Порушення судами при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу вимог ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах малолітньої ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 21 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. О. Остапчук

Судді: Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

В. М. Колодійчук

О.В. Попович