Номер провадження: 22-ц/785/2067/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю 2Р Commercial Agency s.r.o. до ОСОБА_2, ОСОБА_3 «Про стягнення заборгованості»», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

29.09.2014 року ТОВ 2Р Commercial Agency s.r.o. звернулись до суду із зазначеним позовом, який у подальшому був неодноразово уточнений, по якому просили стягнути солідарно з відповідачів 4 972 016,50 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що 27.06.2012 року ОСОБА_2 взяв у борг у позивача 100 000 дол. США, які зобовязався повернути до 31.12.2012 року, на підтвердження чого склав розписку, в якій сторони погодили розмір пені у разі несвоєчасного повернення боргу ОСОБА_2, а саме 0,15 % від суми боргу за кожен день прострочення зобовязання. Відповідач ОСОБА_2 гроші не повернув. Позивач вважає, що договір позики був укладений в інтересах сімї, у звязку з чим просить стягнути заборгованість з відповідачів в солідарному порядку.

Представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність доказів про отримання вищезазначених грошових коштів у борг та недотримання письмової форми договору позики. Крім того, представники відповідача зазначали, що відповідач не отримував вказаних грошових коштів від позивача.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.12.2015 року позов 2Р Commercial Agency s.r.o. задоволений частково: стягнуто з ОСОБА_2.А. на користь позивача заборгованість у загальному розмірі 4 124 263 грн.

29.12.2015 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає частково.

Задовольняючи частково позов ТОВ 2P Commercial Agency s.r.o., районний суд виходив із доведеності вимог щодо надання позики відповідачу ОСОБА_2 та відповідного його обовязку повернути суми боргу та пені за 642 дні прострочення повернення боргу.

З таким висновком районного суду колегія суддів погоджується частково, оскільки районним безпідставно стягнуто з відповідача розмір пені за строк, який перевищує один рік, не зважаючи на те, що представник позивача наполягав в судовому засіданні на застосуванні щодо цих вимог позивача строку позовної давності.

Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини.

27 червня 2012 року громадянин України ОСОБА_2, перебуваючи в м. Прага, Чеська республіка, взяв в борг у компанії 2P Commercial Agency s.r.o. кошти у сумі 100000,00 доларів США та зобовязався повернути вказану суму грошей до 31 грудня 2012 року, про що було складено розписку, написаною власноручно ОСОБА_2 27 червня 2012 року. У розписці сторони також визначили розмір пені у разі несвоєчасного повернення боргу ОСОБА_2, а саме: 0,15% від суми боргу за кожен день прострочення зобовязання. На час звернення до суду відповідач гроші не повернув.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем, є розписка, яка посвідчує передання йому визначеної грошової суми.

Таким чином, так як договір позики це односторонній договір, то у відповідача виник обов'язок повернути позикодавцю грошові кошти у такій самій сумі, відповідно до ст. 1049 ЦК України.

Отже, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Наведені обґрунтування стосовно того, що борговим документом, що підтверджує укладання договору позики між відповідачем та позивачем є розписка, яка посвідчує передання йому визначеної грошової суми, викладені у Постанову Верховного Суду України по справі № 6-50цс16 від 24 лютого 2016 року, яка відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Не визнаючи вимоги позивача під час розгляду справи судом першої інстанції, відповідач в первісних запереченнях на позов від 24 листопада 2014 року стверджував, що кошти у розмірі 100000 доларів США від 2Р Commercial Agency s.r.o. він не отримував.

Однак, протягом тривалого строку розгляду справи судом першої інстанції: понад один рік відповідач не довів суду належними та допустимими доказами щодо не отримання ним коштів по вказаній розписці, тобто про те, що розписка фактично була безгрошова.

В скарзі апелянт також зазначає, що наявна в матеріалах справи розписка, була написана ним, як гарантія його зобовязань, повязаних з реалізацією товарів, які він отримував від позивача. Передачі ж суми у розмірі 100000 доларів США не відбулося.

На підтвердження заперечень проти позову та на пропозицію апеляційного суду, відповідач надав роздруківки, надісланих йому в електронному вигляді інвойси від імені 2Р Commercial Agency s.r.o. за серпень 2012 року, у кількості 11 шт., в яких містяться пропозиції позивача придбати мобільні телефони, їх кількість, вартість та відповідні суми коштів для оплати.

Представник позивача в апеляційному суді спростовував направлення відповідачу вказаних інвойсів та, одночасно, зазначив, що надані апелянтом інвойси не відповідають вимогам, які звичайно предявляються при складанні таких документів, зокрема, в наданих інвойсах відсутні підписи керівника підприємства та печатка установи. Отже, надані документи, на його думку, не є належними доказами. Крім того, представник позивача зазначив, що надані роздруківки документів є сумнівними та фактично можуть бути складені будь-якою особою, яка володіє навиками роботи з компютерною апаратурою.

Колегія суддів також погоджується з доводами представника позивача щодо недостовірності наданих інвойсів, оскільки доводи є обгрунтованими.

Крім того, колегія суддів вважає, що навіть і у разі достовірності цих документів, вони належним чином не спростовують отримання відповідачем коштів за договором позики.

В суді першої інстанції відповідач та його представник наполягали, також, на тому, що позивачем не доведено наявність у товариства готівкових коштів та можливості надання цих коштів відповідачу у позику.

Тому, представник відповідача надав районному суду заяву про забезпеченні доказів у справі, шляхом їх витребування ухвалою суду через Міністерство фінансів Чехії: всієї фінансової звітності 2Р Commercial Agency s.r.o. за 2012 рік, список рахунків, відкритих на імя товариства з вказівкою повних реквізитів цих рахунків, витребувати виписку по цим рахункам за 2012 рік.

Ухвалою районного суду від 23 вересня 2015 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено, яка була залишена без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року.

Залишаючи без змін ухвалу районного суду, апеляційний суд, зокрема, зазначив, що витребування інформації по всім рахункам іноземного підприємства за 2012 рік, витребування їх реквізитів та виписку про рух коштів, виходить за межі доказування, стосується підприємницької діяльності підприємства і не може бути належним доказом на підтвердження відповідача.

Одночасно, колегією суддів приймається до уваги надана представником позивача за пропозицією апеляційного суду, здійсненою відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України, довідка 2Р Commercial Agency s.r.o. від 7 березня 2016 року, з якої вбачається, що відповідно до господарського законодавства Чеської республіки, відсутні обмеження щодо граничного ліміту грошових коштів, які знаходяться в касі підприємства. Ліміт каси визначається керівником підприємства і закріплюється відповідним наказом по підприємству. Підприємство може зберігати в касі і розпоряджатися грошовими коштами в любої валюті, в залежності від необхідності її використання у своєї діяльності.

Колегія суддів погоджується із запереченнями представника позивача про те, що будь-яких доказів того, що відповідач під час написання розписки був недієздатним, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними або піддавався будь-якій формі впливу чи примусу з боку третіх осіб, суду не надано.

Більш того, колегія суддів зазначає, що апелянт займається тривалий час підприємницькою діяльністю, має свідоцтво субєкта підприємницької діяльності, у 2007 році отримав у банку кредит на суму 148000 доларів США, передав банку в іпотеку нерухоме майно, тобто має певний життєвий досвід щодо отримання у борг грошових коштів, тому свідомо і власноруч складав розписку про отримання у борг грошові кошти, із зазначенням строку їх повернення та погодився в розписці нести відповідальність у вигляді пені 0,15% за кожен день прострочення виконання грошового зобовязання.

Отже, твердження апелянта, щодо неотримання ним у позивача грошових коштів згідно розписки від 27 червня 2012 року є непереконливими, необгрунтованими та належним чином не доведеними.

Натомість, колегія суддів вважає обгрунтованими та такими, що засновані на вимогах закону, твердження апелянта про те, що суд першої інстанції, визначаючи розмір пені, яка підлягає стягненню за вказаним позовом, не застосував до цих вимог строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п.1 ч.2 ст. 257 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені).

Виходячи з вказаних положень закону, районний суд правильно виключив вимоги позивача щодо стягнення пені за період з 1 січня 2013 року по 25 вересня 2013 року та обґрунтовано розрахував право позивача на стягнення пені за період з 26 вересня 2013 року по 25 вересня 2014 року за 365 календарних днів, тобто за один рік, що передував зверненню позивача до суду. Однак, у подальшому, районний суд помилково погодився з уточненими позовними вимогами та нарахував пеню і по день надання уточненого позову, тобто за 642 дні, що не відповідає наведеним положенням закону.

Отже, судове рішення в частині нарахування розміру пені підлягає зміні, а розмір пені слід нарахувати за один рік ( за 365 днів) до дня звернення 2Р Commercial Agency s.r.o. із позовом до суду, який складає 1150297,50 грн. ( 2101000 грн. х 0,15% х 365 днів).

З урахуванням, наведеного, оскаржуване судове рішення слід змінити та стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача суму боргу за договором позики 2101000 грн. та розмір пені за один рік 1150297,50 грн., а всього стягнути 3251297,50 грн.

Також, підлягають стягненню судові витрати позивача в розмірі 1567,00 грн.

Висновки районного суду, щодо відмови у задоволенні вимог до ОСОБА_3 про стягнення боргу, колегія суддів вважає правильними, обґрунтованими та заснованими на положеннях закону.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Матеріали справи не містять доказів того, що договір позики укладено ОСОБА_2 в інтересах сімї, а кошти, одержані за договором, використані також в інтересах сім'ї, що виключає обовязок ОСОБА_3 відповідати за борговими зобовязаннями свого чоловіка.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, неправильне застосування районним судом норм матеріального права відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року змінити.

Викласти резолютивну частину рішення про часткове задоволення позову у наступній редакції:

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІПН НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю 2Р Commercial Agency s.r.o. (Прага 2, Віногради, У Звонаржки 291/3, 120 00, Ідентифікаційний номер: 61458 848) заборгованість за договором позики - 2101000 грн. та пені 1150297,50 грн, а всього стягнути 3251297,50 грн. ( три мільйони двісті девяносто сім грн. 50 коп.) та судові витрати в розмірі 1567,00 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

06.04.2016 року м. Одеса