АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 635/6053/15-ц Головуючий суддя І інстанції Панас Н.Л.
Провадження № 22-ц/790/1852/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про спадкове право
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Харків.

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцина В.Б.

суддів: - Карімової Л.В., Швецової Л.А.,

за участю секретаря : Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_5 12 липня 1996 року від її імені був посвідчений заповіт, яким заповіла усе належне їй на час смерті майно його сестрі - відповідачеві по справі. У зв?язку з тим, що мати перед смертю приймала знеболюючі ліки, у нього виникли сумніви у тому, що на момент посвідчення заповіту мати розуміла значення своїх дій, він звернувся до суду з позовом про визнання заповіту недійсним. Рішенням Харківського районного суду Харківської області 30 березня 2005 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2005 року та ухвалою Верховного Суду України від 14 листопада 2006 року, позов був задоволений частково. Рішенням Харківського районного суду Харківської області 04 квітня 2011 року між ним та відповідачем було розподілено спірне майно у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1. При завершенні розгляду цієї справи ним були виявлені нові для справи обставини, а саме: секретар Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, яка посвідчувала заповіт від імені його матері, не мала права цього робити, оскільки на неї рішенням селищної ради не були покладені такі обов'язки.

Про вказані обставини він дізнався через свого адвоката, який із листа архівного відділу районної державної адміністрації Харківської області від 11.02.2014 року № 01-42/86 дізнався, що протокол від 12.07.1996 року засідання виконавчого комітету Безлюдівської селищної ради народних депутатів на державне зберігання до архівного відділу райдержадміністрації не надходив. У протоколах засідань сесій та виконавчого комітету Безлюдівської селищної ражи народних депутатів за 1994-1996 р.р. рішень про покладення на секретаря виконавчого комітету ОСОБА_6 щодо ведення нотаріальних дій не виявлено.

Постановою старшого слідчого СВ Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області Некрасова О.В. від 23 березня 2015 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 у звинуваченні у скоєнні злочину, передбаченого ст. 356 КК України було закрито на підставі п. 2, п. 7 ч. ст. 284 КПК України. При цьому вказаною постановою було встановлено, що ОСОБА_6 12.07.1996 року вчинила нотаріальну дію - посвідчення заповіту від імені ОСОБА_5 на ім?я ОСОБА_4 на все майно, але в порушення п. 2 розділу І «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затверджених наказом МЮ України від 25.08.1994р. № 22/5 не була уповноважена на вчинення нотаріальних дій рішенням виконавчого комітету Безлюдівської селищної ради.

Тому після уточнення своїх вимог просив відповідно до ст.ст. 47, 59, 541, 545 ЦК України в ред.. 1963р., ч. 1 ст. 261 ЦК України в ред.. 2004 року, - визнати заповіт, посвідчений 12 липня 1996 року від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4. секретарем Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області недійсним, як такий, що вчинений із перевищенням повноважень, з порушенням п. 2 та 3 розділу І «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів, сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», затвердженої наказом МЮ України № 22/5 від 22.08.1994 року, ст. 7 Закону України «Про нотаріат».

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено, у зв?язку зі спливом строку позовної давності.

Не погоджуючись з таким рішенням районного суду, представник позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи.

На обґрунтування скарги вказав, що при ухваленні рішення суд всупереч положень ч. 1 ст. 261 ЦК України не взяв до уваги наявні в матеріалах справи докази про те, що про порушення своїх прав саме відповідачем позивач дізнався в межах трирічного строку позовної давності лише у 2014 році із листа архівного відділу Харківської районної державної адміністрації Харківської Області № 01-42/86 від 11.02.2014р., отриманого на адвокатський запит, а також - із постанови старшого слідчого СВ Харківського РВ ГУ МВС України в Харківській області від 23 березня 2014 року про закриття кримінального провадження № 0001485, якою було встановлені нові обставини, які відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України мають преюдиціальне значення по цій справі і не були відомі при розгляді інших його аналогічних позовів про визнання заповіту недійсним, які були подані до суду з інших підстав. Суд порушив положення ст. 541 ЦК України у ред.. 1963р, за якою у населеному пункті, де не має нотаріуса, нотаріальні дії здійснюються посадовими особами виконкомів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів згідно існуючої Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України», згідно до ч. 1 ст. 47, 545 ЦК України 1963р. невідповідність додержання обов'язкової нотаріальної форми заповіту тягне за собою недійсність правочину.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши в межах ст. 303 ЦПК України законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що 12 липня 1996 року ОСОБА_5, мати позивача і відповідача, залишила заповіт, посвідчений секретарем Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області, яким заповіла усе належне їй майно відповідачеві по справі - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Як вбачається із копії цього заповіту, він був в той же день, 12 липня 1996 року, зареєстрований в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій під № 153 (а.с. 58)

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 березня 2005 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 грудня 2005 року позов ОСОБА_3 було задоволено частково. Було визнано за ним право власності на 89/200 часток домоволодіння АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 було визнано право власності на 111/2000 часток спірного домоволодіння після смерті батьків.

Також судом встановлено, що під час цього судового розгляду ставилося питання щодо визнання заповіту, посвідченого ОСОБА_5 недійсним, у якості свідка допитувалась секретар Безлюдівської селищної ради Харківського району Харківської області ОСОБА_6, яка надавала пояснення з приводу посвідчення нею оспорюваного заповіту.

Суд правильно та відповідно до ст. 61 ЦПК України не прийняв до уваги надану позивачем на підтвердження обґрунтованості позову постанову про закриття кримінального провадження від 23 березня 2015 року старшого слідчого Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області, оскільки відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України преюдиціальне значення по цій справі про цивільно-правові наслідки дій ОСОБА_6 має лише вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили.

Відповідно до ст. 5 ЦК України:

1. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

2. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

3. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Оскільки позивач поставив питання про визначення недійсним заповіту, який був посвідчений 12 липня 1996 році, до спірних правовідносин в частині підстав визнання заповіту недійсним підлягає до застосуванню ЦК Української РСР 1963 року та інші нормативні акти, які діяли на той день.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 1 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

Згідно до ст. 47 ЦК Української РСР 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими

частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Стаття 48 ЦК Української РСР 1963 року передбачає, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути

другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Стаття 541 ЦК Української РСР 1963 року вимагала обов'язкової нотаріальної форми заповіту.

Згідно до ст. 545 ЦК Української РСР 1963р. недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову у зв?язку з пропуском строків позовної давності, районний суд виходив з того, що про ті обставини, на які посилається позивача, як на обґрунтування своїх позовних вимог, були йому відомі ще у 2005 році, доказів поважності пропуску позовної давності ані позивачем ані його представниками суду не надано.

При цьому суд відхилив докази, надані позивачем на підтвердження своєї позиції, а саме: лист головного територіального управління юстиції в Харківській області № О-32/-1.0119/2 від 24.06.2015р.; лист МЮ України № О- 12277/13 від 08.07.2015 року, з посиланням на те, що ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 28 лютого 2014 року позивачеві було відмовлено у перегляді рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2005 року за нововиявленими обставинами, у зв?язку з пропуском строків звернення із такою заявою.

Однак районний суд не взяв до уваги, що позовна давність, за визначенням статті 256 чинного Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У ч. 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом вказаних норм ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, якщо позов не доведений, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які визначені у ст. 267 ЦК України, - немає.

Аналогічні правила діяли відповідно до ст.ст. 74, 76, 80 ЦК Української РСР в ред. 1963 року.

У разі коли цивільне право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення і такі правила не змінилися після набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року.

Однак районний суд всупереч положень ст. 213 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості рішення, вказаних норм матеріального права не взяв до уваги і не встановив доведеність заявленого позову, що є відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України підставою для перевірки законності рішення суду поза межами доводів апеляційної скарги.

Згідно до рішення від 04 серпня 1994 року І сесії ХХІІ скликання Безлюдівської селищної Ради народних депутатів Харківського району Харківської області був утворений виконавчий комітет вказаної селищної Ради у складі п?яти осіб, до якого в якості секретаря було обрано відповідача ОСОБА_6 (а.с. 10).

Сторони не оспорювали, що на день посвідчення спірного заповіту відповідач ОСОБА_6 також перебувала на цій посаді.

Відповідно до ст. 37 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ «Про нотаріат», який був чинний на день виникнення спірних правовідносин, у населених пунктах, де немає нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють нотаріальні дії, зокрема: посвідчують заповіти.

Стаття 7 вказаного Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України,

а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Пунктом 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України (затверджена наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 р. № 22/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 1994 р. за № 256/466; далі - Інструкція) передбачено, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських,

селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

У наведеній нормі ст. 37 Закону України «Про нотаріат» йдеться про повноваження посадових осіб виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів у посвідченні заповітів, а не однієї посадової особи, і при цьому набуття цих повноважень, окрім належністю до вказаного виконавчого органу місцевого самоврядування, у законі нічим додатково не обумовлені. Положення п. 2 Інструкції, яка є підзаконним актом і тому відповідно до принципу верховенства права, передбаченого ст. 8 Конституції України, не може обмежувати зміст закону, який має вищу юридичну силу, про наявність повноважень на посвідчення заповіту у кожного із членів виконавчого комітету.

Виходячи з наведеного, не можна вважати, що відсутність рішення виконавчого комітету відповідної Ради про покладення вчинення цих дій на конкретну особу цього комітету, що має лише організаційне значення, секретар виконавчого комітету - відповідач ОСОБА_6 була позбавлена наданих їй ст. 37 Закону України «Про нотаріат» повноважень на посвідчення заповіту. Даних про те, що на день посвідчення спірного заповіту існувало рішення виконавчого комітету про покладення цих повноважень на іншу особу, матеріали справи також не містять.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи скарги на те, що відповідач не передала для реєстрації заповіт до нотаріальної контори, оскільки вони не спростовують його дійсність, у самому заповіті наявний запис про внесення його в день посвідчення заповіту до реєстру для реєстрації нотаріальних дій, що відповідає положенням п. 19 вказаної Інструкції (а.с. 58). Даних про існування повідомлення від завідуючого державним нотаріальним архівом про невідповідність посвідченого заповіту законові у справі також немає.

При таких обставинах слід визнати, що заявлений ОСОБА_3 позов є недоведений, і саме з цих підстав необхідно відмовляти у його задоволенні, а не з огляду на сплив позовної давності, ст. 267 ЦК України, як помилково вирішив суд першої інстанції, неправильно застосувавши норми матеріального права.

Таким чином, оскільки районний суд неповно з'ясував обставини про наявність у відповідача законних повноважень для посвідчення спірного заповіту, що мають значення для справи: порушив і неправильно застосував вищевказані норми матеріального права, внаслідок чого помилково відмовив у задоволенні позову внаслідок спливу позовної давності, то з передбачених п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підстав колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, за його недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 316, 317, 319-325 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 23 грудня 2015 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

.

Головуючий суддя:

Судді колегії: