У Х В А Л А

4 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Лященко Н.П.,
Охрімчук Л.І.,
Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 23 липня 2015 року позов задоволено: визнано незаконним наказ від 22 червня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України); поновлено ОСОБА_4 на посаді слюсаря з ремонту автомобілів 5 розряду транспортного цеху комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» Ніжинської міської ради Чернігівської області (далі - КП «Ніжинське УВКГ» з 23 червня 2015 року; стягнуто КП «Ніжинське УВКГ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 3 тис. 190 грн 60 коп. з урахуванням виплачених при звільненні виплат (без утримання обов'язкових платежів) з 23 червня 2015 року по 23 липня 2015 року включно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 15 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_4 порушує питання про скасування ухваленого у справі рішення суду касаційної інстанції та передачу справи на новий розгляд з передбачених пунктом 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень, зокрема статті 43 КЗпП України, частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року, 8 жовтня, 11 листопада 2015 року та постанову Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі про перегляд якої подано заяву, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд, з висновками якого погодився й суд касаційної інстанції виходив із того, що звільнення позивача проведено з дотриманням норм чинного трудового законодавства, а відмова профспілкового комітету у наданні згоди на розірвання трудового договору не містить правового обґрунтування, тому власник має право звільнити працівника без його згоди.

Разом з тим у наданих заявником судових рішеннях, зокрема ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року та постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року міститься висновок про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування такої відмови, а не з мотивів такої відмови.

Отже, існує неоднакове застосування судами касаційної інстанції статті 43 КЗпП України, частини 6 статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Однак, Верховний Суд України вже вирішував питання про усунення розбіжностей у застосуванні зазначених норм права у подібних правовідносинах та висловлював свою правову позицію, зокрема в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа № 6-119цс15), міститься висновок про те, що відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Аналогічні положення щодо обґрунтованості рішення профспілки про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з працівником містяться і в частині шостій статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України).

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника.

Цьому правовому висновку відповідають судові рішення, про перегляд яких подано заяву.

За таких обставин колегія суддів не вбачає необхідності у відкритті провадження у вищезазначеній справі.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4 до комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» про визнання наказу незаконним та поновлення на роботі до провадження Верховного Суду України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає

Судді: Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук
В.М. Сімоненко