У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Коробчук А.М.,

з участю представника банку,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Сарненського районного суду від 15 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк про визнання кредитного договору протиправним,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ПАТ КБ „ПриватБанк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 72 971, 44 грн. кредитної заборгованості.

ОСОБА_1 у вересні 2014 року предявив до ПАТ КБ „ПриватБанк зустрічний позов про визнання кредитного договору № DNH 4 KP65110376 від 23 червня 2006 року протиправним.

Рішенням Сарненського районного суду від 15 січня 2016 року сторонам у задоволенні їх позовних вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі ПАТ КБ „Приватбанк зазначав, що суд першої інстанції помилково відмовив йому у задоволенні позову за спливом позовної давності, оскільки закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до п. п. 5.5.1., 5.5.2. кредитного договору сторін при непогашенні кредиту в термін, встановлений п. п. 5.2., 5.3., 5.4., заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою, на залишок заборгованості з простроченої суми кредиту розрахунок відсотків здійснюється відповідно до п. 5.5.2. даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Розрахунок відсотків за користування кредитом здійснюється з дати списання коштів з позичкового рахунку до майбутньої дати сплати відсотків, а також за період, що починається з попередньої дати сплати відсотків по поточну дату сплати відсотків. Розрахунок відсотків здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Нарахування відсотків здійснюється на дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на непогашену частину кредиту за фактичну кількість днів користування кредитними ресурсами, виходячи з фактичної кількості днів у році.

Відповідно до ст. ст. 525, 612, 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Отримані позичальником кредитні кошти банку до цього часу не повернуті, що підтверджується розрахунком кредитної заборгованості та тим, що кредитний договір не є розірваним.

Банк має право на отримання процентів за користування кредитними коштами за період з 7 серпня 2009 по 7 серпня 2014 року в межах позовної давності, визначеної ст. 257 ЦК України та п. 5.5. кредитного договору (5 років).

Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені умовами кредитного договору, щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлена відповідальність за порушення строку повернення кредиту та процентів за користування ним.

Оскільки умовами кредитного договору встановлені самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

ПАТ КБ „ПриватБанк вважає за необхідне захистити свої права шляхом стягнення з боржника відсотків, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період, відповідний загальному терміну позовної давності згідно зі ст. 257 ЦК України. Аналогічного висновку дійшли колегії суддів судових палат у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи № 6-7847св15 в ухвалі від 24 червня 2015 року та Верховного Суду України у постановах від 2 грудня 2015 року по справі № 6-249цс15.

Покликаючись на ці обставини, банк рішення місцевого суду в частині відмови йому у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення 72 971, 44 грн. кредитної заборгованості вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його у цій частині скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення його позову.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом установлено, що 23 червня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № DNH4KP65110376, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у банку кредит у розмірі 19 500 грн. під 25, 08 % річних на суму залишку заборгованості строком до 23 червня 2008 року (а. с. 5-6).

У своїй заяві позичальника № DNH4KP65110376 від 23 червня 2006 року ОСОБА_1 визнав, що він ознайомився і згідний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, які були надані йому у письмовій формі. Своїм підписом він підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в ПАТ КБ „ПриватБанк, а також його місцезнаходження. Позичальник погодився, що ця заява разом із запропонованими ПАТ КБ „ПриватБанк Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між ним і банком кредитний договір (а. с. 5 зв.).

Укладення кредитного договору у такий спосіб не суперечить вимогам ст. ст. 638, 639, 640 і 1055 ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України позичальник узяті на себе зобовязання за кредитним договором порушив і згідно з даними кредитора станом на 16 липня 2014 року допустив заборгованість перед банком на загальну суму 72 971, 44 грн., з яких: 13 208, 93 грн.; 23 648, 64 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 31 162, 85 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором; 500, 00 та 3 451, 02 грн. - штрафи (а. с. 1-4).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з нормами частини 1 статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (частина 1 статті 530 ЦК України).

Судом установлено, що ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 19 500 грн. строком на 24 місяці до 23 червня 2008 року.

Заявою позичальника № DNH4KP65110376 від 23 червня 2006 року визначено, що погашення кредитної заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з „15 по „22 число кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 1 044, 94 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов (а. с. 5 зворот).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів сторонами було визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором № DNH4KP65110376 від 23 червня 2006 року останній добровільний платіж ОСОБА_1 здійснив 26 червня 2008 року (хоч сам ОСОБА_1 стверджує, що останній добровільний платіж він сплатив 1 лютого 2008 року) (а. с. 10 зв.).

Заперечуючи факти сплати кредиторові коштів за кредитним договором, які нібито мали місце з його боку 25 грудня 2013 року, 27 січня 2014 року, 26 лютого 2014 року та 27 лютого 2014 року, ОСОБА_1 пояснив, що про ці платежі він дізнався лише під час розгляду справи в суді, коли було зясовано, що кошти в сумі 1 048, 83 грн., 3 140, 04 грн., 11, 21 грн. та 4, 43 грн. були зняті самим банком з його пенсійного рахунку без його згоди та зараховані як платіж за кредитним договором шляхом їх автоматичного перерахування, що підтверджується відповідним зверненням позичальника ОСОБА_1 до правоохоронних органів, копіями меморіальних ордерів від 25 грудня 2013 року, 27 січня 2014 року, 26 лютого 2014 року, 27 лютого 2014 року та іншими матеріалами справи (а. с. 60, 62-65).

Тому зважаючи на те, що платежі від 25 грудня 2013 року, 27 січня 2014 року, 26 лютого 2014 року та 27 лютого 2014 року були здійснені через банком без відповідного на те вільного волевиявлення ОСОБА_1, колегія суддів вважає, що у даному випадку переривання перебігу позовної давності, яке передбачено ч. 1 ст. 264 ЦК України, не відбулося.

Таким чином, місцевим судом вірно встановлено, що останнє добровільне погашення кредиту ОСОБА_1 здійснив 26 червня 2008 року (а. с. 3-4).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Частиною 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, чого сторонами у даній справі дотримано не було.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Оскільки умовами договору сторін були передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізували обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлювали самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а, отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Враховуючи те, що строк кредитного договору сторін закінчився 23 червня 2008 року, а останній добровільний платіж ОСОБА_1 вніс 26 червня 2008 року початком перебігу позовної давності для кредитора слід вважати 27 червня 2008 року.

Проте до суду із даним позовом банк звернувся лише 7 серпня 2014 року, тобто вже після збігу і загальної, і пятирічної позовної давності.

Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України Про захист прав споживачів передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У звязку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно зясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Рішення місцевого суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог сторонами у справі в апеляційному порядку не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк відхилити.

Рішення Сарненського районного суду від 15 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: