Номер провадження: 22-ц/785/3154/16
Головуючий у першій інстанції Наумчак Л. І. Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Балтського районного суду Одеської області від 28 січня 2016р. по справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

встановила:
29 квітня 2015р. через пошту представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову представник позивача послався на те, що за кредитним договором № б/н від 07 серпня 2007р. відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_1 не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, виникла заборгованість станом на 31 березня 2015р. у розмірі 18500грн.81коп., яку позивач просив стягнути з відповідача на користь банку та судові витрати (а.с.2-3, 20).
Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що в 2007р. він працював за контрактом у військовій частині м. Котовськ Одеської області та для отримання зарплати йому було необхідно відкрити рахунок в ПАТ КБ «ПриватБанк», що він і зробив. Разом з цим працівниками банку було запропоновано підписати заяву на отримання кредитної картки, посилаючись на те, що це являється обов`язковою умовою при оформлені зарплатного проекту, що він і зробив, та отримав відповідні картки. Зарплатною карткою він користався, а кредитною ні. Жодного договору про збільшення строків позовної давності з банком не підписував, крім того, умови на які посилається банк йому невідомі та ним не підписані. Відповідач вважає, що пройшли строки позовної давності, що являється додатковою підставою для відмови у позові, тому просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволені позову банку (а.с.35-37).

Рішенням суду від 28 січня 2106р. позовну заяву ПАТ «ПриватБанк» задоволено частково. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 18051грн.96коп., судовий збір в сумі 243грн.60коп. (а.с.155-157).
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2016р. ОСОБА_1 було поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду (а.с.184-186).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову Банку з посиланням на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, навіть на момент списання банком у квітні 2014р. коштів з його іншої платіжної картки, судом не враховано, що ніякого кредитного договору з банком він не підписував, банк не надав докази, що саме з наданими суду Умовами та правилами його було ознайомлено при підписанні заяви, текст на зворотній стороні заяви додрукований вже після підписання самої заяви, кредитною карткою він ніколи не користувався (а.с.163-167).

Заслухавши суддю доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, апелянта ОСОБА_1 , представника в його інтересах, представника Банку, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність, обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст. 309 п.п. 3,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів суду обґрунтованість своїх вимог, тому є підстави для задоволення позову.

Судова колегія не може повністю погодитися з вказаним висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 07 серпня 2007р. між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») було укладено кредитний договір № б/н, згідно умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.7,84).
Вимогами ст. 634 ЦК України передбачена можливість укладення договору приєднання, тобто договору, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або стандартних формах, який може бути лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 висловив свою згоду про укладання кредитного договору саме у вигляді заяви позичальника та умов і правил надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Тому посилання апелянта на недотримання вимог закону щодо письмової форми правочину є безпідставними.

З заяви, що підписана ОСОБА_1 , вбачається, що він ознайомлений з Умовами і правилами надання банківських послуг та погодився на вказані умови, і згідно з виписки по картковому рахунку користувався кредитним лімітом шляхом отримання готівки та отримуючи вказані кошти визнавав умови кредитного договору, питання про визнання умов договору недійсними не ставив.

При цьому з вказаної заяви не вбачається редакція відповідних правил, до яких приєднується відповідач. На принциповість встановлення вказаної обставини вказував ВСУ в постанові № 6-240цс14 від 11 травня 2015р.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 614 ЦК України).
Згідно ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, якщо інше не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 Умов та правил надання банківських послуг.

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта ОСОБА_1 вбачається, що 07 серпня 2007року було встановлено кредитний ліміт в сумі 250грн., надалі кредитний ліміт змінювався 14.09.2007р. 2700грн., 21.05.2008р. 5000грн. , 24.12.2008р.- 5300грн., 10.01.2009р. 4770грн. (а.с.134).

ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, укладеним з позивачем, внаслідок чого, у нього, станом на 31 березня 2015р. перед кредитором виникла заборгованість у розмірі 18500грн.81коп., що складає: заборгованість по кредиту в сумі 4764грн.94коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 11405грн.69коп., заборгованість за комісією та пенею 524грн.15коп., та штраф (фіксована частина) 500грн., штраф (процентна складова) 857грн.18коп.
Отримання кредитної картки ОСОБА_1 не заперечує. Він заперечує користування зазначеною карткою. Однак, з наявної в матеріалах справи виписки по лицевому рахунку вбачається, що ОСОБА_1 користувався вказаною кредитною карткою в період з 10 серпня 2007р. по 17 жовтня 2008р., та знімав гроші, і частково гасив заборгованість за договором.
В період з 22 квітня 2014р. по 07 жовтня 2014р. банк провів автоматичне погашення простроченої заборгованості з карти № НОМЕР_1 на карту № НОМЕР_2 (а.с.97-106).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору, та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Пунктом 2 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності(а.с.8,118).

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. Розділу 3 Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH) а.с.8- 13, 118.

Із листа ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що по кредитному договору №б/н від 07 серпня 2007р. була видана картка НОМЕР_2 зі строком дії до 30 листопада 2009р., картка не перевипускалась (а.с.132). Строк дії картки також вбачається з довідки ПАТ КБ«ПриватБанк» на а.с.134.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про захист свого порушеного права 29 квітня 2015р. через пошту.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до умов договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 кінцевий термін виконання кредитного зобов`язання відповідає строку дії картки.

Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Суд першої інстанції послався на те, що відповідно до наданої виписки особового рахунку відповідача,- позивач відповідно до п.4.6 Умов та правил надання банківських послуг, починаючи з 22 квітня 2014р. і до 19 вересня 2014р. проводив відрахування з іншого карткового рахунку відповідача, на який він отримував заробітну плату (а.с.97-106), та відповідач ніяких претензій до банку не заявляв, що розцінюється судом як вчинення відповідачем дій про визнання свого боргу, тому в даному випадку строк позовної давності не пройшов.

Однак, діюче законодавство вимагає вчинення від боржника дій, а в даному випадку боржник ОСОБА_1 не вчиняв жодної дії з листопада 2008р. щодо погашення заборгованості.

Судова колегія вважає, що Банк пропустив строк позовної давності, про застосування якого просив відповідач, для звернення до суду за захистом порушеного права, оскільки строк дії кредитної картки сплив 30 листопада 2009р., вона не пролонгувалася, тому, пред`явивши позов у квітня 2015р. позовна давність сплила (статті 257, 261, 267 ЦК України).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України у постановах № 6-127цс 14 від 22 жовтня 2014р., № 6-61цс 14 від 18 червня 2014р., яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Представник банку не надав суду першої та суду апеляційної інстанції доказів відносно того, що банк не пропустив строк позовної давності, а наданий банком в судовому засіданні апеляційної інстанції наказ №С-205 від 09 жовтня 2006р. «Об актуалізації продуктового ряду «кредитні картки» і переходу на бренд «Кредитка» ні є доказом відносно того, що відповідач ОСОБА_1 , підписуючи заяву на видачу кредиту 07.08.2007року, був ознайомлений саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг в редакції, які надані представником банку суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Балтського районного суду Одеської області від 28 січня 2016року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

С.О.Погорєлова