Справа № 712/225/2012
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Кожух О.А.,

суддів - Готри Т.Ю., Леска В.В.

при секретарі - Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування майнової та моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а :

У 2012 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суду з даним позовом, посилаючись на те, що 31.12.2010 близько 16 год. 15 хв. автомобіль «Фіат Дукато» під керуванням ОСОБА_3 здійснив наїзд на автомобіль «Пежо», власником якого є ОСОБА_2, що був припаркований поблизу будинку № 26 по вул. Кошицькій у м. Ужгороді, внаслідок чого автомобіль «Пежо» було пошкоджено, при цьому ОСОБА_3 з місця ДТП зник.

Постановою апеляційного суду Закарпатської області від 08.12.2011 скасовано постанову Ужгородського міськрайонного суду від 05.09.2011, а справу щодо ОСОБА_3 за ст. 122-4, 124 КУпАП провадженням закрито у звязку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 22.05.2012 ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» залучено до участі у справі як співвідповідача (а.с. 49 т. 1).

Оскільки внаслідок ДТП автомобілю «Пежо» завдані механічні пошкодження, позивачі просили стягнути з ОСОБА_3 27 023,71 грн. (з яких 23 882,00 вартість відновлювального ремонту, 2500,00 грн. витрати на правову допомогу, 450,00 грн. за проведення оцінки вартості авто, 291,71 грн. сума сплаченого судового збору), а також 2500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, яку обґрунтовували тривалою неможливістю використання пошкодженого автомобіля.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 04.09.2013, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 14.04.2014, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 27 023,71 грн. на відшкодування майнової шкоди та 1000 грн. на відшкодування моральної.

Указані судові рішення було скасовано ухвалою суду касаційної інстанції від 04.02.2015, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Останнім рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 08.02.2016 у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення подали апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, просять скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які зявились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статей 1166, 1167, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обовязок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Частиною другою ст. 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, які підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно зі ст. 29 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

За розясненнями, викладеними у ч. 4 п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обовязку письмового надання страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 31.12.2010 близько 16 год. 15 хв. автомобіль «Фіат Дукато» під керуванням ОСОБА_3 здійснив наїзд на автомобіль «Пежо», власником якого є ОСОБА_2, що був припаркований поблизу будинку № 26 по вул. Кошицькій у м. Ужгороді, внаслідок чого автомобіль «Пежо» пошкоджено, ОСОБА_3 з місця ДТП зник.

Постановою від 22.02.2011 відмовлено у порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_3 за фактом ДТП, яка мала місце 31.12.2010, і постановлено притягнути до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за порушення п.п. 12.1, 12.3 та 2.10 (а, б, в, д, е, є) Правил дорожнього руху України. Цією ж постановою встановлено, що ОСОБА_3 після вчинення дорожньо-транспортної пригоди з місця дорожньо-транспортної пригоди зник.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду від 05.09.2011 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні правопорушень, передбачених ст. ст. 122-4, 124 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Постановою від 08.12.2011 апеляційний суду Закарпатської області, встановивши в діях ОСОБА_3 склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, скасував постанову Ужгородського міськрайонного суду від 05.09.2011, а провадження у справі закрив з підстав закінчення строку накладення адміністративного стягнення.

З повідомлення ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» слідує, що ОСОБА_3, у порушення пп. 33.12 п. 33.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у період із 31.12.2010 по 03.01.2011 не повідомив страхову компанію про факт настання страхового випадку.

На обґрунтування свого позову ОСОБА_2 посилалася на звіт № 000741, складений 27.01.2011, про оцінку вартості транспортного засобу, згідно якого вартість матеріального збитку і вартість відновлювального ремонту, спричинених пошкодженням автомобіля «Пежо», державний номер НОМЕР_1, власником якого є ОСОБА_2, становить 23882,21 грн. Загальна вартість ремонту автомобіля «Пежо» у сумі 23882,21 грн. визначена із замовлення-наряду від 20.01.2011 та ремонтної калькуляції від 25.01.2011.

У цьому звіті оцінювачем визначено реальну вартість відновлювального ремонту, що власник буде змушений оплатити (у майбутньому) при проведенні робіт на сертифікованій СТО (а.с. 16 т. 1).

Скасовуючи судові рішення суду першої та апеляційної інстанції, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшов висновку, обовязкового при новому розгляді справи, про те, що з урахуванням 1192 ЦК України розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або вартості виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Представником позивача у судовому засіданні підтверджено факт відновлення пошкодженого автомобіля, внаслідок чого визначення розміру відшкодування на підставі оцінки вартості відновлюваного ремонту, складеної 27.01.2011, є помилковим.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що він не є власником пошкодженого транспортного засобу. Такий висновок суду першої інстанції є правильним, оскільки ОСОБА_1 не довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог і не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що його права, свободи або законні інтереси порушені діями відповідачів. Власником автомобіля є ОСОБА_4 ( після укладення шлюбу ОСОБА_1, а.с.40 т.1), і автомобіль було придбано до реєстрації шлюбу (а.с.20 т. 1).

Також правильною є відмова суду у задоволенні позову до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», оскільки ОСОБА_3, у порушення пп. 33.12 п. 33.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у період із 31.12.2010 по 03.01.2011 не повідомив страхову компанію про факт настання страхового випадку, що звільняє страховика від сплати страхового відшкодування.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення коштів із ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що пошкоджений автомобіль було відновлено, проте будь які докази на підтвердження проведення відновлювального ремонту відсутні, а тому суд позбавлений можливості встановити реальну вартість завданих їй збитків.

В апеляційній скарзі зазначалось, що представник позивачів по справі (за станом здоровя зараз знаходиться на пенсії) не зміг надати належної правової допомоги в частині подання доказів та доказування підставності заявлених вимог, не вжив заходів щодо надання суду належних та допустимих доказів щодо обставин фактичної вартості відновлення пошкодженого автомобіля. Позивачі не були повідомлені представником про необхідність надати суду вказані докази, і тому не виконали свого обовязку щодо доказування в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно розяснень п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 59 ЦПК суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Представником позивачів було надано апеляційному суду копію Акту виконаних робіт № 10 від 25.11.2011, відповідно до якого п/п ОСОБА_5 було проведено роботи з автомобілем ОА 9132АТ на загальну суму 24100 грн. (а.с.86), а також копію розрахункової квитанції від 25.11.2011, відповідно до якої ОСОБА_5 за ремонт автомобіля ОА 9132АТ було отримано 24100 грн. (а.с.85).

Вирішуючи питання про дослідження цих доказів, колегія суддів виходить із наступного.

Так, ОСОБА_1 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції пояснив, що після ухвалення оскаржуваного рішення місцевим судом він звернувся до ОСОБА_5, який проводив ремонт автомобіля у 2011 році, та отримав указані вище документи.

Допитаний апеляційним судом свідок ОСОБА_5 дав показання, що розрахункова квитанція та акт виконаних робіт ним були складені на прохання ОСОБА_1 близько двох місяців тому на підставі записів у зошиті, які у нього збереглись із 2011 року. Суду такі записи надані не були, при цьому свідок зазначив, що після складання документів, які він видав ОСОБА_1, зошит із такими записами він викинув. Також суду не надано книги обліку доходів і витрат, які б підтверджували отримання ОСОБА_5 коштів за ремонт автомобіля.

Таким чином, надані апеляційному суду нові докази, які датовані 2011 роком були складені після ухвалення рішення судом першої інстанції (після 08.02.2016), а отже, такі одержані з порушенням порядку, встановленого законом, і з урахуванням ч. 1 ст. 59 ЦПК України, є недопустимими. На час розгляду справи судом першої інстанції таких доказів не існувало.

Інших доказів на підтвердження витрат на ремонт автомобіля ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було.

Отже, при новому розгляді справи, в порушення вимог процесуального законодавства, позивач ОСОБА_2 не довела обставин, на які посилалася як на підставу своїх вимог у частині стягнення майнової шкоди не надала належних та допустимих доказів на підтвердження вартості виконаних робіт, необхідних для відновлення авто.

Оскільки позивачі були обізнані з підставами скасування попередніх судових рішень у справі, були присутні в судових засідання суду першої інстанції, тому судова колегія не бере до уваги посилання апелянтів на неналежне надання правової допомоги представником

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_2 у частині стягнення майнової шкоди зроблений з дотриманням вимог процесуального права та відповідає вимогам матеріального права.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції жодних мотивів такої відмови не навів.

У відповідності до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що пошкодження автомобіля, належного ОСОБА_2, мало місце, а отже вона має право на відшкодування моральної шкоди у звязку із пошкодженням її майна. Колегія суддів вважає, що з урахуванням характеру та обсягу душевних страждань, які позивач зазнав у зв'язку із пошкодженням її майна внаслідок неправомірних дій відповідача, характеру адміністративного правопорушення, беручи до уваги наявність душевних переживань у позивача внаслідок зникнення відповідача з місця ДТП, позбавлення позивача можливості використовувати авто та вимушених змін у способі його життя, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, моральну шкоду слід визначити в розмірі 1000 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди, відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині вимог. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п.п.1,2, ст. 309 ч. 1 п.п.3, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 08 лютого 2016 року в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення коштів у відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1000 (одну тисячу) гривень у відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча Судді