Справа № 307/1330/15-ц
Провадження № 4-с/307/15/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Розман М.М., при секретарі Цех Г.М. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 до старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області про скасування постанови про накладення арешту на майно,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з скаргою до старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області про скасування постанови про накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження. В скарзі з урахуванням уточнених вимог зазначив, що на виконанні у відділі ДВС Тячівського рай управління юстиції знаходиться виконавчий лист про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 аліментів в розмірі 1000 гривень на утримання однієї дитини до досягнення дитиною трьохрічного віку.

21 березня 2016 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони на його відчуження.

Скаржник ОСОБА_1 вказану постанову вважає незаконною, постановленою з порушенням вимог ст. 321 ЦК України, ст.ст. 32, 50, 52, 55, 57, 74 Закону України « Про виконавче провадження» і такою, що порушує його права та інтереси на вільне володіння, користування та розпорядження майном.

На його думку норма ст. 57 ч.3 Закону України « Про виконавче провадження» надає право державному виконавцю накласти арешт на майно виключно з метою його подальшої обовязкової реалізації для виконання виконавчого документа, що випливає із мети та завдання виконавчого провадження. Але в даному випадку старший державний виконавець наклавши арешт на майно не мав та немає на меті його реалізувати, а лише наклав його з метою забезпечення виконання виконавчого документа. Однак актами законодавства України не передбачено та не надано державному виконавцю повноважень накласти арешт на майно з метою забезпечення виконання виконавчого документа, тобто безстроково шляхом заборони його відчуження, оскільки це суперечить загальним засадам та завданням здійснення виконавчого провадження та положенню ст..ст. 50, 55 Закону України « Про виконавче провадження».

В період з березня 2015 року по лютий 2016 року він знаходився за межами України і про існування рішення про стягнення аліментів на утримання дітей дізнався з телефонних розмов, та, незважаючи на це, постійно пересилав кошти дружині на утримання дітей. Про розмір заборгованості по аліментам йому не відомо, так як державний виконавець не склав відповідний розрахунок та не повідомив про нього боржника.

Оскаржувана постанова про арешт майна йому не надсилалася і про її існування дізнався в ході оскарження аналогічної постанови в рамках іншого виконавчого провадження про зобовязання сплачувати аліменти ОСОБА_2 на утримання дітей в розмірі 4000 гривень щомісячно.

Просить постанову старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області про накладення арешту на майно від 21 березня 2016 року скасувати.

Скаржник і його представник в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали повністю посилаючись на викладені в письмовій скарзі обставини. Скаржник ОСОБА_1 додатково пояснив що він не ухиляється від сплати аліментів і сплачує їх по можливості з урахуванням доходу. Однак ні про рішення суду, ні про відкриття виконавчого провадження його ніхто не повідомляв. Про оскаржувану постанову дізнався від працівників сервісного центру, коли хотів зняти з обліку автомобіль.

Просять скаргу задоволити.

Представник відділу ДВС Тячівського рай управління юстиції в судовому засіданні вимоги скаржника не визнав і пояснив, що постанова про накладення арешту на майно винесена в межах виконавчого провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у звязку з наявністю заборгованості в сумі 8000 гривень. Копії постанови про відкриття провадження у справі, про накладення арешту на майно і розрахунок заборгованості надсилалися боржнику простою кореспонденції, а тому підтвердження про їх отримання відсутнє. Вважає, що боржник ухиляється від сплати аліментів і постанова про накладення арешту на його майно винесена з дотриманням вимог Закону України « Про виконавче провадження». Просить в задоволенні скарги відмовити.

Розглянувши скаргу суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що згідно до рішення Тячівського районного суду від 3 червня 2015 року постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі по 1000 гривень щомісячно до досягнення донькою Софією, ІНФОРМАЦІЯ_1 трьохрічного віку, та на виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист( а.с. 20).

Зазначений виконавчий лист звернуто до виконання і постановою державного виконавця відділу ДВС Тячівського рай управління юстиції від 24.07. 2015 року відкрито виконавче провадження, копія якої надіслана сторонам простою кореспонденцією( а.с.21, 22).

Згідно до складеного державним виконавцем письмового розрахунку від 22.03.2016 року заборгованість по аліментам станом на 01.03.2016 року становить 8000 гривень( а.с.23).

А постановою старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 у даному виконавчому провадженні від 21.03.2016 року накладено на все належне боржнику ОСОБА_1 майно та заборонено його відчуження в межах суми боргу 8000 гривень, яка надіслана для виконання і відому контролюючим органам( а.с. 24, 25). Дані про подальше надіслання її боржникові відсутні.

Інші дані про здійснення яких-небуть дій у даному виконавчому провадженні відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобовязаний вжити передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчинити виконавчі дії; державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення у спосіб та порядку, встановленому виконавчим документом та Законом.

Частиною 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: одержувати безоплатну від органів, установ, організацій посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження пояснень, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд зазначених приміщень і сховищ; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунках в цінних паперах; звертатися до суду з поданням про розшук боржника фізичної особи чи про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи; викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому проваджені, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; у разі виконання рішень за наявності вмотивованого рішення суду про примусове проникнення до житла чи іншого володіння фізичної особи безперешкодно входити на земельні ділянки, до житлових та інших приміщень боржника фізичної особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, проводити в них огляд, у разі необхідності примусово відкривати їх в установленому порядку із залученням працівників органів внутрішніх справ, опечатувати такі приміщення, арештовувати, опечатувати та вилучати належне боржникові майно, яке там перебуває та на яке можливо звернути стягнення; у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням; здійснювати інші повноваження передбачені Законом.

Згідно до ч. 1 і 2 ст. 57 Закону України « Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, в тому числі шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до ст.. 31 ч.1 Закону України « Про виконавче провадження» копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у

виконавчому документі.

Як встановлено в судовому засіданні, в порушення вимог ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику не надіслана рекомендованим листом з повідомленням про його вручення , внаслідок чого відсутні дані про його повідомлення про відкриття виконавчого провадження взагалі.

При цьому, не здійснивши жодних виконавчих дій, спрямованих на своєчасне здійснення виконання, державний виконавець через вісім місяців з моменту відкриття виконавчого провадження обмежився винесенням 21 березня 2016 року постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, склавши наступного тільки дня 22 березня 2016 року сам розрахунок заборгованості.

До цього текст постанови містить суттєві розбіжності, зокрема в мотивувальній частині зазначено про необхідність накладення арешту на все рухоме майно, а в резолютивній частині зазначено про накладення арешту вже на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1, однак незрозуміло заборона відчуження стосується лише в межах боргу 8000 гривень.

Враховуючи наведене, суд вважає, що у звязку з наведеними порушеннями оскаржувана постанова не може залишатися в силі, а тому скаргу слід задоволити і постанову старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 від 21.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження слід визнати протиправною і скасувати.

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 383-389 ЦПК України, ч. 1 ст. 6, ч. 1, 2, 3 ст. 11, ст. 31, 57, 60, 68 Закону України «Про виконавче провадження»,

У Х В А Л И В:

Скаргу задовольнити.

Постанову старшого державного виконавця відділу ДВС Тячівського районного управління юстиції у Закарпатській області ОСОБА_3 від 21.03.2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_4 визнати протиправною і скасувати.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом пяти днів з дня її оголошення.

Головуючий: Розман М.М.