У х в а л а

іменем україни

14 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Касьяна О.П., Остапчука Д.О., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради, про усунення порушень правил благоустрою території, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 демонтувати самовільно збудовану огорожу на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1, позначену АДРЕСА_2 на плані присадибної ділянки АДРЕСА_1, та самовільно збудований сарай, позначений літ. «В».

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона проживає у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, який перебуває на балансі ЛКП «Балатон-409» та складається з двох приватизованих квартир. Прибудинкова територія знаходиться у спільному користуванні мешканців будинку, земельні частки між співмешканцями не визначені в натурі та не приватизовані.

На відстані 2-3 м від будинку власники квартири № 1 (відповідачі) встановили паркан без її згоди і дозволу Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради. Крім того, відповідачами на прибудинковій території самовільно, без отримання відповідного дозволу на виконання будівельних робіт побудовано сарай літ. «В», що є самочинним будівництвом.

Вважає, що самовільним зведенням огорожі та сараю, що знаходяться на спільній прибудинковій території її права порушено, оскільки це унеможливлює їй заїзд на прибудинкову територію, а сарай зведений без будь-яких дозвільних документів. Крім того, відстань між самовільно збудованим сараєм та прибудовою, що безпосередньо прилягає до будинку, становить близько трьох метрів, що є порушенням протипожежних вимог.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2015 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 демонтувати самовільно збудовану огорожу на прибудинковій території будинку АДРЕСА_1, позначену АДРЕСА_2 на плані присадибної ділянки АДРЕСА_1 від 30 травня 2011 року та самовільно збудований сарай, позначений літерою «В» на плані присадибної ділянки АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, надав належну оцінку поданим доказам та, встановивши, що огорожа та сарай «В» не є самочинним будівництвом, оскільки огорожа немає замощеного у землю бетонного бордюри, є переносною, а сарай літерою «В» рахується у матеріалах інвентаризаційної справи з 1971 року, побудований у 1953-1955 роках і на нього вимоги Державних будівельних норм В.2.2-15-2005 не поширюються, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до ст. 376 ЦК України сарай та огорожа не відносяться до самочинного будівництва.

При цьому судом правильно застосовано ст. 376 ЦК України, п.1.6 Інструкція «Про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна» затвердженої наказом Держбуду Украйни від 24 травня 2001 року № 127 та п.1.6.1 положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 835, оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення апеляційного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.П. Касьян

Д.О. Остапчук

О.В. Попович