Номер провадження: 22-ц/785/1540/16
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

встановила:

07 квітня 2015р. ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 і ОСОБА_4 такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартирою під АДРЕСА_1 посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 з 2001р. не проживає в цій квартирі, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей її в квартирі немає, квартирою вона не цікавиться.

Позивач вказав, що він випадково дізнався про те, що відповідач ОСОБА_2 без його згоди зареєструвала на спірну житлову площу свою доньку ОСОБА_4, яка також жодного дня з моменту свого народження в квартирі не проживала, комунальні платежі за неї ніхто не сплачує.

Позивач стверджував, що він не чинив перешкод в користуванні квартирою, відповідачі добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним жилим приміщенням не користуються понад встановленого законом строку.

Рішенням суду від 22 червня 2015р. позов ОСОБА_3 було задоволено (а.с.32). Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою під АДРЕСА_1

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2015р. ОСОБА_2 поновлено строк на апеляційне оскарження рішення суду від 22 червня 2015р. (а.с.87-88).

Апелянт ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду від 22 червня 2015р., ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позову ОСОБА_3, посилаючись на те, що суд в порушені вимог процесуального і матеріального права задовольнив позов, не сповістив їх належним чином про слухання справи, судом не було витребувано від позивача жодного доказу на підтвердження його позову, з наданого позивачем 06 квітня 2015р. пояснення робітникам Портофранківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області вбачається, що саме він підтвердив, що мешкає в квартирі з ОСОБА_2, та не будучи сповіщеною про слухання справи, вона не мала змогу надати докази на заперечення позову ОСОБА_3 (а.с.50-54).

В судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та пояснила, що її син ОСОБА_3 подав даний позов у зв'язку з тим, що склалися вкрай неприязні стосунки з його дружиною, яка не бажає щоб вона і її донька мешкали в квартирі.

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, сторони, їх представників, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_3, з наступних підстав.

Задовольнивши позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі не проживають в квартирі понад встановленого законом строку без поважних причин, тому вони втратили право користування цією квартирою.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасно до вказаного висновку, та позивач ОСОБА_3 на підтвердження свого позову не надав відповідні докази відносно того, що відповідач ОСОБА_2 з 2001р. не проживає в цій квартирі, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 добровільно визначили собі інше місце проживання, та не вказав де сама вони мають інше постійне місце проживання.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира під АДРЕСА_1 є ізольованою, загальною площею 40,94 кв.м., житловою площею 14,8кв.м., й належить до комунальної власності територіальної громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради.

Наймачем цієї квартири є відповідач ОСОБА_2, яка у 1986 році вселилася в цю квартиру та прописалась в цій квартирі разом зі своїм сином - позивачем ОСОБА_5 на підставі обмінного ордеру № 5691 від 15 серпня 1986р., виданого бюро обміну житловими приміщенням виконкому Одеської міської Ради народних депутатів, та станом на теперішній час місце постійного проживання останніх зареєстровано за вказаною адресою (а.с.11,12). Також за цієї адресою з 2010р. зареєстровано місце постійного проживання відповідача ОСОБА_4 (а.с.12).

Суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги доводи позивача стосовно того, що відповідач ОСОБА_2, без його на то згоди, зареєструвала на спірну житлову площу свою доньку - відповідача ОСОБА_4, оскільки остання станом на 2010 рік ще не досягла повноліття, а згідно ч. 1 ст. 65 ЖК України на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди інших членів сім'ї не потрібно.

Суд першої інстанції розглянув справу в заочному порядку, з формальних підстав визнав відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою, та все що вказано в тексті заочного рішенні суду фактично викладено з позовній заяві ОСОБА_3, яка судом не була перевірена належним чином.

Так, на а.с.16 і на а.с.17 знаходиться відповідь відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеської області про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 зареєстровані за адресою - АДРЕСА_1. Та за вказаною адресою суд першої інстанції сповіщав відповідачів про слухання справи, але до суду повернулося поштове повідомлення про те, що відповідачі не мешкають за вказаною адресою.

Однак, з урахуванням встановленого судом апеляційної інстанції, вказані поштові повідомлення ні є належним доказом про те, що відповідачі не мешкають за спірною адресою.

Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Лише в судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача надала акт про непроживання відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_4 в спірній квартирі. Вказаний акт не містить дати коли саме він був складений, яким органом, на підставі чого. В акті лише викладено підтвердження ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_2 і ОСОБА_4 в спірній квартирі не проживают з 2001р. (а.с.99).

Судом апеляційної інстанції були допитані в якості свідків особи, які підписали вказаний акт, а саме: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 Судова колегія критично ставиться до пояснень наданих вказаними свідками, які не переконали судову колегію в тому, що відповідачі постійно не мешкають в спірній квартирі. Зазначені покази свідків спростовуються іншими доказами, якими підтверджено, що відповідачі мешкають в спірній квартирі та ніколи не втрачали до неї інтерес.

Так, 30 березня 2015р. між дружиною позивача та відповідачкою ОСОБА_4 стався конфлікт, та в ході перевірки заяви ОСОБА_4, опитаний позивач ОСОБА_5 пояснив, що за спірною адресою він мешкає зі своєю сестрою на протязі 15 років (а.с.60).

На а.с.63-70 знаходяться фотознімки на підтвердження того, що ОСОБА_4 мешкає в квартирі, та має ліжко, особисті її речі та речі її мати.

Відповідно до вимог ч. 2 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01 листопада 1996р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням судам необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за собою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення або ж для відмови їй у цьому.

Тому те, що ОСОБА_2 за родом своєї праці деякий час знаходиться за місцем своєї праці, є поважною причиною тимчасово не проживання та ні є підставою для визнання її особою, яка втратила право користування квартирою.

З огляду на викладене, доводи відповідачів про наявність конфлікту з дружиною позивача, що і стало приводом для його звернення до суду з вказаним позовом, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідачі не мешкають в спірній квартирі, не перевірив викладені позивачем обставини у позові.

З урахуванням вищенаведених обставин по справі та доказів судова колегія вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2015р. - скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра