АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 630/151/16-Справа № 630/151/16-ц Головуючий 1 інстанції: Демяненко І.В.
Провадження: № 22ц/790/4737/16
Категорія: договірні Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Гуцал Л.В.,

Суддів Піддубного Р.М., Пилипчук Н.П.,

За участю секретаря Огар І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 травня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсними договорів іпотеки, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,-

встановила:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом.

Серед інших вимог просила визнати недійсними договір іпотеки №PM- SME 706/195/2008 від 28 травня 2008 року та договір наступної іпотеки № РМ-SME 706/302/2008 від 30 липня 2008 року.

Посилалась на те, що 29 квітня 2010 року Публічне акціонерне товариство (далі ПАТ) «ОТП Банк» уклало договір купівлі-продажу кредитного портфелю №б/н з Товариством з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «ОТП Факторинг Україна», в який згідно Додатку №1 увійшли кредитні договори №СМ SME 706/195/2008 від 28 травня 2008 року та № СМ SME 706/302/2008 від 30 липня 2008 року, укладені між ПАТ «ОТП Банк» та нею - ОСОБА_2.

30 квітня 2010 року відповідачі уклали між собою похідний від договору купівлі-продажу кредитного портфелю - договір про відступлення права вимоги №б/н, в який згідно Додатку №1 увійшли договори іпотеки №РМ - SME 706/195/2008 від 28 травня 2008 року та № РМ - SME 706/302/2008 від 30 липня 2008 року.

Вважала, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю повинен укладатися одночасно з договором відступлення права вимоги по договорам іпотеки, або укладатися лише договір про відступлення права вимоги по договору іпотеки. Укладання договору купівлі продажу кредитного портфелю раніше ніж укладання договору про відступлення права вимоги унеможливлює підписання цього договору, з причин того, що продавець підписавши продаж свого кредитного договору, вже не має прав на вимогу по кредиту і, таким чином, не має прав на передачу по укладеним ним раніше іншим договорам, які забезпечували виконання основного кредитного договору. Бажання ТОВ «ОТП Факторинг» заволодіти майном у незаконний спосіб, згідно ч.2 ст.215, ст.ст.228,236 ЦК України, зробило договір уступки права вимоги від 30 квітня 2010 року по іпотечним договорам нікчемним і недійсним з моменту його вчинення.

Позивач також зазначала, що Вищий адміністративний суд України Постановою від 16 лютого 2016 року у справі №2-а-12909/12/2670 визнав, що продаж банками кредитних портфелів фізичних осіб Факторинговим та іншим компаніям є незаконним, а Міністерство юстиції України своїм листом №13/28/1172 заборонило нотаріусам переоформлювати іпотечні договори на третіх осіб, а тому відповідно до приписів ч.2 ст. 215 та ч.1 ст.227 ЦК України, договір купівлі-продажу кредитного портфелю ПАТ «ОТП Банком» ТОВ «ОТП Факторинг» від 29 квітня 2010 року є недійсним з моменту його вчинення.

ОСОБА_2 також вважала, що оскільки згідно ч.ч.4,5 ст.3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене лише виконання дійсного зобовязання то іпотека є дійсною до припинення основного зобовязання, а отже з припиненням дії кредитних договорів для ТОВ «ОТП Факторинг Україна», припинилися і похідні від них договори іпотеки, які відповідно до ст.215 ЦК України є недійсними з моменту їх укладення.

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 23 травня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково; визнано недійсним договір іпотеки № PM- SME 706/195/2008 від 28 травня 2008 року та договір наступної іпотеки № PM- SME 706/302/2008 від 30 липня 2008 року; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «ОТП Факторинг Україна» просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм права процесуального, зокрема, розгляд справи судом першої інстанції з порушенням правил підсудності.

У суді апеляційної представник ТОВ «ОТП Факторинг Україна» апеляційну скаргу підтримала, представник позивача проти задоволення скарги заперечував, вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. ПАТ «ОТП Банк» свого представника для участі у справі не направило, про час та місце розгляду справи повідомлялось належним чином.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

З позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 було заявлено декілька позовних вимог, серед яких визнання недійсними договору іпотеки №PM- SME 706/195/2008 від 28 травня 2008 року та договору наступної іпотеки № РМ-SME 706/302/2008 від 30 липня 2008 року.

Матеріали справи не містять процесуальних документів, які б свідчили, про залишення частини позовних вимог без розгляду чи відмови від них. Разом з тим, представник позивача в суді апеляційної інстанції наполягав на тому, що ним в суді першої інстанції були уточнені позовні вимоги та, що він підтримував позов лише в частині позовних вимог про визнання недійсними спірних договору іпотеки та договору наступної іпотеки.

Позивач рішення не оскаржує, тому відповідно до приписів ст.303 ЦПК України, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в частині задоволених позовних вимог.

Судовим розглядом встановлено, що 28 травня 2008 року між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № СМ-SME 706/195/2008 (а.с.6). Того ж дня на забезпечення зобовязань Позичальника за кредитним договором, між ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено спірний договір іпотеки № РМ-SМЕ 706/195/2008; предметом іпотеки є нерухоме майно нежитлові будівлі, що розташовані в місті Харкові, по вулиці Муранова,82 (а.с.8-10).

30 липня 2008 року між тими ж сторонами було укладено кредитний договір № СМ-SME 706/302/2008 та у забезпечення виконання зобовязань Позичальника спірний договір наступної іпотеки №РМ-SМЕ 706/302/2008; предметом іпотеки є нерухоме майно нежитлові будівлі, що розташовані в місті Харкові, по вулиці Муранова,82 (а.с.11-13).

29 квітня 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП банк» (правонаступник ЗАТ «ОТП Банк») уклали договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н. Згідно Додатку №1 до цього договору до кредитного портфелю увійшли зазначені вище кредитні договори №СМ-SME 706/ 195/2008 від 28 травня 2008 року та № СМ-SME 706/ 302/2008 від 30 липня 2008 року (а.с.88-94).

30 квітня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП банк» було укладено договір про відступлення права вимоги №б/н, за умовами якого останнє відступило Факторові сукупність прав, належних банку за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись правом звертати стягнення на заставне майно, зокрема і за спірними договорами іпотеки № СМ-SME 706/ 195/2008 та № СМ-SME 706/ 302/2008 від 30 липня 2008 року (а.с.96-98).

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції зазначив, що договір факторингу суперечить положенням ст.1078 ЦК України, відповідно до ст.228 ЦК України такий договір є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок та за приписами ст.216 цього Кодексу не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Далі суд послався на приписи ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України, на ст.ст.10,11,57,58,60 ЦПК України, та зробив висновок про задоволення позовних вимог про визнання недійсними спірних договору іпотеки та договору наступної іпотеки, і відмову у задоволенні інших вимог.

Судова колегія з таким висновком не погоджується.

Відповідно до положень ст.ст.1077,1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), згідно зі ст. 227 ЦК є оспорюваним.

Вимоги про визнання такого правочину недійсним можуть заявлятися як сторонами правочину, так і будь-якою заінтересованою особою в разі, якщо таким правочином порушено її права чи законні інтереси, а також органами державної влади, які відповідно до закону здійснюють контроль за видом діяльності, яка потребує ліцензування.

Перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений ст. 228 ЦК:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за ст.228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо (п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Доказів, які б свідчили про нікчемність договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» матеріали справи не містять, а відтак такий висновок суду не ґрунтуються на законі.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд першої інстанції розглядає справу в межах заявлених вимог. За приписам ч.1 ст.303 цього Кодексу, суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вимоги про недійсність договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 29 квітня 2010 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» на підставі ст.227 ЦК України не були предметом розгляду суду першої інстанції.

Як пояснив представник позивача суду апеляційної інстанції такі вимоги ним не були підтримані в суді першої інстанції, оскільки він вважає, що недійсність цього правочину встановлена законом і крім того Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2016 року №2-а-12909/12/2670 визнано, що продаж банками кредитних портфелів фізичних осіб Факторинговим та іншим компаніям є незаконним.

Таке твердження представника позивача є помилковим, як і посилання на зазначене вище судове рішення.

Не можна погодитися і з висновком суду про наявність правових підстав для визнання недійсними спірних договорів іпотеки та наступної іпотеки. Висновок суду в цій частині взагалі є незрозумілим. Суд обмежився посиланням на ст.ст.204,207,215,216 ЦПК України, ст.ст.57,10,11,60 ЦПК України та загальною фразою про аналіз зібраних у справі доказів, при цьому не мотивував яким же чином нікчемність договору факторингу (за висновком суду) може вплинути на дійсність спірних договорів іпотеки та наступної іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст.203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав.

Доказів на підтвердження того, що у момент вчинення спірних правочинів - договору іпотеки та договору наступної іпотеки не були додержані встановлені ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України вимоги, матеріали справи не містять.

Відповідно до ст.ст.27, 31 ЦПК України саме позивач визначає предмет і підставу позову.

Обставини на які посилається позивач не є підставою для визнання недійсними спірних договорів іпотеки та наступної іпотеки.

Доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

Посилання ОСОБА_2 в позовній заяві на те, що припинилася дія кредитних договорів для ТОВ «ОТП Факторинг Україна», що «..припинило і похідні від них договори іпотеки разом із договорами уступки права вимоги по тим договорам іпотеки..», не відповідає фактичним обставинам у справі і є субєктивною думкою позивача, яка не має правового обґрунтування.

Обґрунтованими слід визнати і доводи апеляційної скарги стосовно грубого порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме розгляд справи з порушенням правил виключної підсудності.

Відповідно до п.1 ст.6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону № 2453-VI).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен був перевірити належність справи до його підсудності.

Відповідно до ст.114 ЦПК України, спори, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

За змістом роз'яснень, які містяться в п.4 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року, правила ст.114 ЦПК про виключну підсудність застосовуються до позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, зокрема, про визнання договору іпотеки недійсним.

У постанові №3 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року розяснено, що виключну підсудність встановлено для позовів, які виникають із приводу нерухомого майна (ч.1 ст. 114 ЦПК), зокрема про визнання правочину з нерухомістю недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що за спірними договорами іпотеки та наступної іпотеки, предметом іпотеки є нерухоме майно, що розташоване в місті Харкові, отже даний спір не віднесений до підсудності Люботинського міського суду Харківської області. Слід зазначити і те, що місцезнаходження відповідачів у справі є місто Київ, а не місто Люботин Харківської області.

Керуючись ст.303,304,307,308,313, п.1 ч.1 ст.314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» задовольнити частково.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 23 травня 2016 року в частині визнання недійсними договору іпотеки від 28 травня 2008 року №РМ-SМЕ 706/195/2008 та договору наступної іпотеки від 30 липня 2008 року №РМ-SМЕ 706/302/2008 скасувати та в задоволенні цих позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді