АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6531/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Оксюта Т.Г.
Доповідач - Рубан С.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Іванченко М.М., Кабанченко О.А.

при секретарі Перетятько А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Мозолевської ВікторіїВікторівни на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Мозолевська Вікторія Вікторівна подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 заперечив проти апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

У вересні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідач ОСОБА_2 порушує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №88В_49.31/26/08-НВнз від 29.02.2008 року, у зв'язку з чим станом на 20.05.2014 року утворилась заборгованість у сумі 3 434 068 грн. 33 коп., яку позивач просить суд стягнути з відповідачів як солідарних боржників.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно виходив з наступного.

Судом встановлено, що 29.02.2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №88В_49.31/26/08-НВнз, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 1750000,00 грн., з розрахунку 13,2% в іноземній валюті річних за користування кредитом на строк з 29.02.2008 року по 28.02.2028 року.

29.02.2008 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 49.3 /26/П1/08-НВнз, відповідно до умов якого остання поручилась перед кредитором за виконання боржником зобов'язань за кредитним договором.

Поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник.

Відповідно до п.п. 3.3 кредитного договору позичальник ОСОБА_2 зобов'язався сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10-го числа включно кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також 28.02.2033 року або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення готівкою або шляхом безготівкового перерахування грошових коштів із свого поточного/карткового рахунку на рахунок, вказаний у п. 1.5 цього договору, або на умовах, передбачених п. 1.9 цього договору.

Відповідно до п.п. 3.7 цього договору позичальник зобов'язався достроково погасити заборгованість за одержаним кредитом та сплатити проценти за користування ним, а також пеню та штрафи, передбачені цим договором, у разі невиконання зобов'язань, передбачених у п.п. 3.5, 3.6 договору.

Відповідно до п.п. 3.9 договору за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів позичальник зобов'язався сплачувати банку за кожний день пеню в розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у п. 1.4 цього договору, від суми простроченого платежу, в залежності від валюти кредиту, за яким виникло таке прострочення.

Судом встановлено, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу кредитних коштів.

ОСОБА_2 скористався кредитними коштами, однак свої зобов'язання за кредитним договором №88В_49.31/26/08-HBH3 від 29.02.2008 року належним чином не виконав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаївділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Правові наслідки порушення зобов'язання боржником визначено у ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 України, які передбачають відповідальність боржника.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Судом встановлено, що сторони встановили строк дії договору і строки виконання зобов'язань з щомісячним погашенням платежів.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.03.2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2012 року, позов ПАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованість за кредитним договором від 29.02.2008 року №49.31/26/08-НВнз в розмірі 2 438 074 грн. 90 коп., з яких: 1 531 249 грн. 90 коп. - строкова заборгованість; 174 550 грн. 08 коп. - прострочена заборгованість за кредитом; 585 401 грн. 23 коп. - прострочена заборгованість за відсотками, 34 087 грн. 88 коп. - пеня за прострочення кредиту; 112 785 грн. 82 коп. - пеня за прострочення відсотків.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ «Кредитпромбанк» про визнання недійсним кредитного договору від 29.02.2008 року відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «Кредитпромбанк» про визнання договору поруки від 29.02.2008 року недійсним відмовлено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредитпромбанк» 1820,00 грн. судових витрат.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2010 року знаходиться на примусовому виконанні у Відділі державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві.

Як встановлено вказаним судовим рішенням, у зв'язку з порушенням зобов'язання за кредитним договором 22.06.2009 року банк направив на адресу відповідачів письмове повідомлення-вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором в строк до 22.07.2009 року, яке відповідно до повідомлення про вручення поштового відправлення було одержано останніми, однак залишено без виконання.

Зазначена обставина має преюдиційне значення та в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 3.7 кредитного договору передбачений обов'язок погасити заборгованість за одержаним кредитом та сплатити проценти за користування ним, а також пеню та штраф, передбачені цим договором у разі невиконання зобов'язань, передбачених пунктами 3.5 та 3.6 цього договору.

Виходячи із встановлених обставин справи, судом вірно встановлено, що, надіславши відповідачам повідомлення про зміну умов кредитного договору, ПАТ «Кредитпромбанк» скористався своїм правом на повернення кредиту достроково і змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, зазначивши днем остаточного їх погашення 22.07.2009 року.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України 17 вересня 2014 року за результатами розгляду справи №6-125цс14 та 24 вересня 2014 року за результатами розгляду справи № 6-106цс14.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таку ж правову позицію висловлено Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справах 6-41128св14 (ухвала від 14.01.2015 року), 6-42315св14 (ухвала від 21.01.2015 року), в яких суд дійшов висновку, що після вступу в силу судового рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, строк кредитного договору закінчується, а відтак з цього моменту банк втрачає право на нарахування процентів за користуванням кредитом та неустойки. Відповідно з цього моменту припиняються кредитні зобов'язання за кредитним договором, а залишаються виключно боргові зобов'язання по сплаті боргу, визначеного судовим рішенням, тобто банк має право виключно на відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних (ч. 2 ст. 625 ЦК України).

У п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином.

Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 25 травня 2016 року при розгляді справи №6-157цс16.

З підстав вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що правовими наслідками пред'явлення вимоги банку про повне дострокове погашення зобов'язання за кредитом є наступні: дана вимога змінює строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором; моментом виконання основного зобов'язання за кредитним договором стає дата, вказана в вимозі банку про повне дострокове погашення зобов'язання за кредитним договором; з цього моменту банк втрачає право на нарахування відсотків за кредитним договором; з цього моменту починається перебіг строку позовної давності; з цього моменту починається відлік шестимісячного строку, в межах якого банк вправі пред'явити вимогу до поручителя шляхом подання позову; з цього моменту закінчується строк дії кредитного договору; право на стягнення пені та інших видів відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання зберігається до часу повного погашення боргу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено, що 27.09.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Кредитпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Кредитпромбанк» як кредитора (став новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Кредитпромбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги до боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Судом вірно встановлено з позовних вимог, що позивач ПАТ «Дельта Банк» в якості нового кредитора повторно звертається до суду з вимогами про дострокове повернення кредиту.

При цьому, в суму заборгованості банк включив розмір заборгованості, який вже був стягнутий з відповідачів за раніше ухваленим рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2010 року.

Представником відповідача ОСОБА_2 та представником відповідача ОСОБА_3 були заявлені клопотання застосування до спірних правовідносин позовної давності, щодо чого суд дійшов наступного висновку.

Відповідно ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Первісний кредитор ПАТ «Кредитпромбанк» змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором, встановивши його до 22.07.2009 року та звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після

переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

Таким чином, з врахуванням того, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2010 року набрало законної сили 24.03.2011 року, то з цієї дати починається перебіг позовної давності для позивача, який закінчився для останнього 24.03.2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Судом встановлено, що відповідачі з моменту ухвалення рішення Печерським районним судом м. Києва від 21.10.2010 року не здійснили жодного платежу в рахунок погашення заборгованості по кредиту, процентам та іншим обов'язковим платежам.

Вказаних обставин не спростовано представником позивача.

Виходячи з того, що відповідачами з вказаного періоду та з моменту набрання вказаним рішенням законної сили 24.03.2011 року не було здійснено жодного платежу в рахунок погашення кредиту та процентів по ньому, строк для звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права для стягнення заборгованості та процентів за кредитом сплив 24.03.2014 року.

З підстав вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо необґрунтованості вимог позивача ПАТ «Дельта Банк», та з урахуванням пропуску останнім строку звернення до суду відмовив у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що ПАТ «Кредитпромбанк» не передав досудову вимогу по боржникам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ПАТ «Дельта Банк» в процесі передачі кредитної справи колегія суддів не приймає до уваги з підстав їх необґрунтованості. Крім того, відповідно до п. 6.2. Договору купівлі-продажу прав вимоги, укладеного 27.09.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», останній не був позбавлений можливості надіслати первісному кредитору письмову претензію.

Крім цього, як вбачається з позовних вимог, позивач в якості нового кредитора повторно звертається до суду з вимогами про дострокове повернення кредиту. При цьому, в суму заборгованості включає заборгованість, яку вже було стягнуто з відповідачів рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2010 року. Питання про стягнення неустойки за несвоєчасне виконання зобов'язання позивач не ставить.

Колегія суддів звертає увагу, що позивач як на підставу звернення до суду надав договір купівлі-продажу права вимоги від 27.09.2013 року, укладеного між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк», та витяг з додатку до нього (а.с.31-36; 37).

Як зазначено у витягу з додатку, його уклали між собою ПАТ «Св омбанк» та ПАТ «Дельта Банк», що не відповідає сторонам договору купівлі-продажу.

Крім того, у витягу з додатку відсутня сума фактичного розміру заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту станом на 27.09.2013 року (строкова заборгованість за тілом кредиту).

Згідно витягу з додатку розмір фактичної заборгованості за кредитним договором у валюті кредиту станом на 27.09.2013 року (прострочена заборгованість за тілом кредиту) складає 444 341 грн. 87 коп., що відрізняється від суми простроченої заборгованості по тілу кредиту, вказаної позивачем у довідці від 20.05.2014 року.

Таким чином, сума заборгованості у розмірі 3 434 068 грн. 33 коп. є необґрунтованою та не підтверджується доказами відповідно до приписів ст. 58-59 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - Мозолевської Вікторії Вікторівни - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді