Номер провадження: 22-ц/785/3705/16
Головуючий у першій інстанції Нікітіна С. Й.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Кравця Ю.І., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Лопотані В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 березня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім"єю, поділ спільного майна та стягнення аліментів на утримання дружини, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Приморського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім"єю з травня 2005 року, стягнення з останнього 40 800 гривень в якості грошової компенсації за ? частину автомобіля HYUNDAI GENZ та стягнення аліментів на утримання дружини в твердій грошовій сумі у розмірі 2500 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення з позовом до суду. Позивач мотивує свої вимоги тим, що з травня 2005 року сторони проживали однією сім'єю, спочатку у матері позивачки, а пізніше - в належному бабусі позивача будинку АДРЕСА_2 та вели спільне господарство. Від їх фактичних шлюбних відносин народився ІНФОРМАЦІЯ_1 син ОСОБА_5, батьком якого записаний відповідач.

За час спільного проживання, 12.12.2008 року сторонами придбано автомобіль HYUNDAI GENZ, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2 за 81800,00 гривень, який зареєстровано на ім'я відповідача.

В 2012 році ОСОБА_2 захворіла і, як наслідок отримала 2 групу інвалідності.

Оскільки відповідач з позивачем та дитиною не мешкає, відмовляється розділити вартість автомобіля добровільно, не бажає надавати матеріальну допомогу позивачеві, ОСОБА_2 вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю з травня 2005 року - відмовлено. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_4 40800,00 гривень у якості грошової компенсації за 1/2 частину автомобіля HYUNDAI GENZ, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов позивача у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції при ухваленні рішення норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім"єю, поділ спільного майна та стягнення аліментів на утримання, суд першої інстанції виходив з того, що норма ст. 74 СК України поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Жодна складова сімейних відносин сторін не доведена позивачем, яка крім встановлених фактів більше не надала суду жодних доказів утворення сім'ї у складі її та відповідача. Надані в судовому засіданні як докази спільного проживання фотокартки, лише підтверджують спілкування ОСОБА_4 з сином та активну участь в його вихованні та підтримці і також те, що ОСОБА_4 продовжував спілкуватися з ОСОБА_2 після народження сина, так як вони разом були інфіковані ВІЛ, що підтверджується наявними в матеріалах справи медичними довідками. Позивач не змогла пояснити та підтвердити будь-яким чином з чого та як складався їх спільний з відповідачем бюджет на побутові витрати; як велося спільне господарство та як розподілялися взаємні права та обов'язки коли ОСОБА_4 був дома, а позивачка на роботі; чому відповідач не залишав їй грошей, якщо вони жили однією сім'єю, а всі банківські картки оформлював на свою матір.

Такі висновки суду відповідають встановленим у справі обставинам та засновані на законі.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що:

- ОСОБА_2 та ОСОБА_4 познайомилися в 2005 році, після чого в них виникли близькі стосунки, результатом яких є народження ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, батьком якого себе визнав відповідач і якого він продовжує забезпечувати матеріально;

- сторони не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою та не мають інших зареєстрованих шлюбів. Договору про використання спільного майна між ними не укладалось;

- ОСОБА_2 не змогла довести ведення спільного господарства з відповідачем не надавши чітких пояснень щодо спільних з ОСОБА_4 доходів, їх витрат на побутові цілі, перерозподілу обов'язків подружжя щодо ведення спільного господарства;

- 12.12.2008 року ОСОБА_4 було придбано автомобіль HYUNDAI GENZ, червоного кольору, номер кузова НОМЕР_1, номер двигуна НОМЕР_2 за 81800,00 гривень, який зареєстровано на його ім'я;

- ОСОБА_4 пояснив, що вказаний автомобіль придбано виключно за його особисті кошти, в технічний паспорт автомобіля разом з ОСОБА_4 вписана його сестра, жодних підстав вважати цей автомобіль спільною власністю не має;

- банківські картки на право отримати заробіток ОСОБА_4 як моряка, коли він був за кордоном, були оформлені на його матір.

Відповідно до ч.1 ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено договором між ними.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

На користь проживання сторонами однією сім`єю може свідчити наявність у сторін інтимних стосунків, притаманних подружжю та народження від цих стосунків дитини.

Водночас такі складові ознаки сім`ї, як спільне проживання та ведення спільного господарства з обставин встановлених судом, не вбачаються та належними доказами беззаперечно не підтверджені.

В засіданні судової колегії ОСОБА_4 не заперечував, що дійсно мав інтимні стосунки з ОСОБА_2 міг залишатися у неї і на ніч і навіть бути у неї кілька днів поспіль, але на постійне місце проживання до неї він не переїджав, залишаючись проживати за місцем прописки по АДРЕСА_1 разом з матір`ю та сестрою, де зберігалися і всі його основні особисті речі. Після народження дитини, яку він визнає своєю, він надавав допомогу позивачці у забезпеченні дитини всім необхідним, вони святкували дні народження дитини, хрестини, але як і раніше він не збирався, а сама позивач не наполягала на його переїзді до неї на постійне проживання. Всі його речі, як і раніше, знаходидися у квартирі на вул. Педагогічній, де він проживає з матір`ю та сестрою. Після того, як у 2009 році він дізнався, що хворий на ВІЛ-інфекцію, і що позивач з 2007 року перебуває на обліку ВІЛ інфікованих осіб, що нею приховувалося від нього, про ніякий переїзд та створення сім`ї взагалі вже не могло бути і мови. Проте, заради можливості бачитися з дитиною спілкування з позивачкою він продовжив. Як і завжди, він продовжував брати участь у вихованні та розвитку житини, придбав для дитини собаку. Зазначена в посвідченні від 27.12.2011 року ОСОБА_4 як члена кінологічного клубу адреса: АДРЕСА_2, де проживала позивачка з дитиною, зазначена ним була для того, що собака була куплена для дитини і мала проживати за адресою, де мешкає дитина. Оскільки позивач була проти купівлі собаки, то членську книжку він оформив на своє ім`я. На даний час позивач з дитиною переїхала проживати на АДРЕСА_3, а собака залишився на АДРЕСА_2, де зараз мешкає мати ОСОБА_2

В засіданні судової колегії ОСОБА_2 не змогла пояснити як велося спільне господарство з ОСОБА_4 та яким чином між ними розподілялися взаємні права та обов'язки коли ОСОБА_4 був дома, а позивачка на роботі; чому відповідач всі банківські картки, куди поступали гроші під час його роботи в рейсі за кордоном, він оформлював на свою матір, а не на позивача у разі, якщо проживав з нею однією сім`єю і вів спільне господарство. Пояснення позивача, що відповідач залишав їй гроші готівкою перед уходом в рейс, заперечуються відповідачем і позивачем не підтверджені належними доказами. Також є неспроможними пояснення позивача, що ОСОБА_4 вписав свою сестру у посвідчення про реєстрацію придбаного за спільні кошти під час проживання сторонами однією сім`єю лише тому, що вписувати можливо виключно родичів. Проте чому взагалі було висувати сестру ОСОБА_4 в свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, якщо той придбаний відповідачем під час спільного проживання однією сім`'єю з ОСОБА_2, остання відповісти утруднилася.

Відповідно до абзацу 2 ч.2 ст. 3 СК України подружжя вважаються сім`єю і тоді, коли дружина і чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідності догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2ст. 3 СК України винятки, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Покази свідків, допитаних за ініціативою позивача та надані позивачкою фотокартки підтверджують існування відносин між сторонами справи, що не заперечується відповідачем. Проте надані докази не підтверджують саме спільне проживання сторін, як сім`ї та не підтверджують ведення спільного господарства та розподіл сімейних прав і обов`зків між сторонами.

Крім того, суд пешої інстанції вважав встановленим те, що єдина ціль позивачки - це отримання грошових коштів, яка знайшла підтвердження в поясненнях самої позивачки та в тому, що позов до ОСОБА_4 по її заяві був залишений без розгляду, після того як вона отримала від відповідача 25000,00 гривень.

Дані обставини позивач в засіданні судової колегії не спростувала, пояснивши, що їй були необхідні гроші. Відповідач дані обставини підтвердив, зазначивши, що гроші ним надавалися більше з метою, щоб позивач не створювала йому перешкоди у спілкуванні з дитиною та при цьому супутньо вирішувалося питання про закінчення порушених проти нього цивільних справ.

Аналізуючи встановлені судом обставини, достовірність яких перевірена при апеляційному розгляді цієї справи, оцінені районним судом докази, на підставі яких набуто висновок про відмову у задоволенні заявлених вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю, без реєстрації, судова колегія вважає, що такий висновок відповідає встановленим у справі обставинами і заснований на законодавстві.

Відмова у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу унеможливлює задоволення вимог про поділ автомобілю, придбаного за час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вимог ОСОБА_2 про стягнення утримання, як особи, що тривалий час проживала з відподівачем.

Доводи апеляційної скарги про неповноту встановлених судом обставин та неправильну оцінку судом доказів, які підтверджують про проживання сторонами однією сім`ю без реєстрації шлюбу - народження дитини, показання свідків, інформації, що відображена на фотокартках, адреса проживання відповідача зазначена у Посвідченні члена кінологічного клубу тощо. Проте вказаним обставинам судом надана належна оцінка і набуті судом висновки про недоведеність спільного проживання сторін, як сім`ї, ведення ними спільного господарства, та розподіл між ними сімейних прав і обов`язків, доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують, а зведені виключно до переоцінки доказів. Правильність оцінки судом першої інстанції зібраних доказів перевірена судом апеляційної інстанції, підстави для набуття висновку про справедливість наведених в апеляційній скарзі доводів, не встановлені.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Ю.І. Кравець

С.О Погорєлова