У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2016 року Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Бабченко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва, цивільну справу за заявою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду,

В С Т А Н О В И В:

Заявник, ПАТ «Укрсоцбанк», звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 01 вересня 2015 року у справі № 939/15.

В судовому засіданні представник заявника вимоги заяви підтримала, просила суд її задовольнити.

Представник ОСОБА_1, ОСОБА_2 заперечували проти задоволення заяви, з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Вивчивши матеріали справи, матеріали третейської справи № 939/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2015 року Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків, прийнято рішення у справі № 939/15 про стягнення солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по договору кредиту в сумі 1 307 722 гривень 23 копійки, та третейський збір в сумі 13 477 гривень 22 копійок.

Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення, третейським судом встановлено, що 01 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063. Відповідно до п.1.1 Договору кредиту, позивач надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти окремими частинами (траншами) в межах максимального ліміту заборгованості у сумі 70 400 доларів США, зі сплатою 13,5% річних за користування кредитом та щомісячним погашенням кредиту до 5-го числа кожного місяця згідно з графіком наведеним у п.1.1.1 цього договору.

Також, 01 лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено Договір поруки №831/4/27/31/8-045, за яким відповідач 2 зобов`язався перед позивачем солідарно відповідати за виконання відповідачем 1 зобов`язань за вищезазначеним Договором кредиту, в тому числі повернення суми кредиту, сплати відсотків, комісій, а також можливих штрафних санкцій.

В той ж час, як вбачається з матеріалів третейської справи № 939/15 за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, позивачем, в обґрунтування заявлених позовних вимог долучено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063 укладений 02 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1

За умовами п.1.1, 1.1.1 вказаного договору Кредитор зобов`язується надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом - «Кредит». Надання Кредиту буде здійснюватися окремими частинами, надалі за текстом частина окремо - «Транш», а у сукупності - «Транші», зі сплатою 13,5 процентів річних та комісій, в розмірі та в порядку визначеному цим Договором, в межах максимального ліміту заборгованості до 70 400 доларів США.

Відповідно до п.1.3, 1.3.2 Договору про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063 укладений 02 лютого 2008 року в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, Кредитор укладає в день укладання цього Договору - з Позичальником та фізичною особою - ОСОБА_2, надалі за текстом «Поручитель», договір поруки №831/4/27/31/8-045 від 01 лютого 2008 року за умовами якого Поручитель поручається перед Кредитором за виконання Позичальником своїх обов`язків за цим Договором у повному обсязі і відповідає перед Кредитором разом з Позичальником як солідарний боржник.

Так, в матеріалах третейської справи № 939/15 міститься Договір поруки № №831/4/27/31/8-045 від 01 лютого 2008 року укладений між АКБ СР «Укрсоцбан», надалі за текстом - «Кредитор», ОСОБА_1, надалі за текстом - «Позичальник» та ОСОБА_2, надалі за текстом «Поручитель».

За умовами п.1.1 вказаного договору поруки, Поручитель зобов`язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов`язань щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Договором кредиту №831/3/27/31/8-063 від 01 лютого 2008 року.

Судом встановлено, що вищезазначені договори, Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063 укладений 02 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 та Договір поруки № №831/4/27/31/8-045 від 01 лютого 2008 року укладений між АКБ СР «Укрсоцбан», ОСОБА_1, та ОСОБА_2, містять угоду про передачу спору на розгляд третейському суду, що викладена у формі третейського застереження у відповідних Договорах.

Статтею 5 Закону України «Про третейські суди» передбачено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про третейські суди», третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди.

Законом України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» було доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Вказаний Закон набрав законної чинності 12 березня 2011 року.

Статтею 1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15 від 20 травня 2015 року визначено, що «Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року. На час укладання кредитного договору (15 листопада 2011 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). З огляду на наведене суди дійшли правильного висновку про те, що третейське застереження в кредитному договорі від 15 листопада 2011 року між фізичною особою (споживачем) і банком було укладено в порушення вимог пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», і в цій частині кредитний договір слід визнати недійсним».

Крім того, у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15, визначено, що відповідно до статті 3895 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано якщо справа, в якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону. Відповідно до пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину 1 статті 6 Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Рішення третейського суду, про скасування якого просив заявник, ухвалено після внесення зазначених змін до Закону. Суди, розглядаючи заяву про скасування рішення третейського суду на вказану обставину не звернули уваги та відмовили у її задоволенні, помилково пославшись на те, що спір, який виник між сторонами, не є спором щодо захисту прав споживачів. Оскільки заявник є споживачем послуг банку, спір виник щодо заборгованості за кредитом, третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча.

Статтею 360-7 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За вказаних обставин, суд вважає, що вищезазначені правові позиції висловлені Верховним Судом України в постановах від 20 травня 2015 року у справі № 6-64цс15 та від 02 вересня 2015 року у справі № 6-856цс15, підлягають застосуванню в межах розгляду заяви про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, оскільки за вимог п.2 ч.1 ст. 389-10 Цивільного процесуального кодексу України, підставою для відмови судом у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду є прийняття третейським судом рішення у справі, яка не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

З огляду на викладене вбачається, що відповідач ОСОБА_1, позичальник за Договором про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063 укладений 02 лютого 2008 року, є споживачем послуг банку, враховуючи те, що кредит останньому надавався на споживчі цілі, у зв'язку з чим в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» третейському суду така справа не підвідомча.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 389-10 Цивільного процесуального кодексу України, суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо: справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

За вказаних обставин, вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №939/15 від 01 вересня 2015 року, відносно позичальника ОСОБА_1, задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків №939/15 від 01 вересня 2015 року, відносно поручителя ОСОБА_2, то суд зазначає наступне.

Як зазначено вище, в матеріалах третейської справи № 939/15 міститься Договір поруки № №831/4/27/31/8-045 від 01 лютого 2008 року укладений між АКБ СР «Укрсоцбан», ОСОБА_1, та ОСОБА_2, за умовами якого Поручитель зобов`язується перед Кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання Позичальником зобов`язань щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Договором кредиту №831/3/27/31/8-063 від 01 лютого 2008 року.

Ухвалюючи рішення 01 вересня 2015 року про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків, виходив з того, що 01 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063, за яким ОСОБА_2 виступає поручителем відповідно до Договору поруки № №831/4/27/31/8-045 від 01 лютого 2008 року.

В той же час, матеріали третейської справи № 939/15, не містять Договору про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063, що укладений 01 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 Так, а а.с.15-18 міститься Договір про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063, що укладений 02 лютого 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1

Крім того, в матеріалах третейської справи № 939/15 (а.с.19, 20), містяться додатки, а саме Додаток без номеру до Договору без номеру, який датований 01.02.2008 року, сума кредиту 70 400 UAH (гривня) та Додаток №2 до кредитного договору від 01.02.2008 року №831/3/27/31/8-, згода фізичної особи - суб`єкта кредитної історії ОСОБА_1 від 01.02.2008р.

В той же час, в судовому засіданні судом досліджений оригінал Договору про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063 від 02 лютого 2008 року укладений між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, з додатками, який прошито та скріплено печаткою АКБ СР «Укрсоцбанк», копія якого з додатками наявна в матеріалах справи.

Так, з вказаних документів вбачається, що додатками до Договору про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063 від 02 лютого 2008 року укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, є Додаток без номеру до Договору без номеру, який датований 02.02.2008 року, сума кредиту 70 400 USD (долар США) та Додаток №2 до кредитного договору від 02.02.2008 року №831/3/27/31/8-, згода фізичної особи - суб`єкта кредитної історії ОСОБА_1 від 02.02.2008р.

За вказаних обставин, третейський суд ухвалюючи рішення не перевірив вищевказані обставини та не з`ясував чи відповідає угода про передачу спору на вирішення третейському суду, оформлена у вигляді третейського застереження у п. 5.2 Договору поруки № №831/4/27/31/8-045 від 01 лютого 2008 року, забезпеченому цим договором поруки зобов`язанню, яке випливає, як визначено умовами Договору поруки з Договору кредиту №.№831/3/27/31/8-063 від 01 лютого 2008 року, в той час, як заборгованість позичальника випливала з Договору про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063 від 02 лютого 2008 року.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 389-5 ЦПК України рішення третейського суду може бути скасовано у разі якщо рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою.

Закон України «Про третейські суди» регулює процедуру, предмет і межі судового контролю. Контроль провадиться виключно у судовому засіданні відповідно до процесуальних вимог закону. ЗУ «Про третейські суди» передбачено, що ініціатором контролю може бути лише одна із сторін третейського розгляду (позивач або відповідач). Державний суд здійснює формально-юридичний контроль, а не перевірку рішень третейського суду по суті. Рішення третейських судів перевіряються не на відповідність нормам матеріального або процесуального права, а лише на дотримання процедурних вимог, які встановлені ЗУ «Про третейські суди».

Таким чином, вирішуючи заяву про скасування рішення третейського суду, компетентний місцевий суд не має правових підстав здійснювати аналіз наявності або відсутності описок у договорах, рішеннях, ухвалах третейського суду, про можливість наявності яких зазначено в судовому засіданні стороною ПАТ «Укрсоцбанк», а здійснює лише перевірку рішення третейського суду на його відповідність, в даному випадку, укладеної угоди про передачу спору на вирішення третейського суду.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків ухвалив 01 вересня 2015 року рішення у справі №939/15 про солідарне стягнення заборгованості з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, у спорі не передбаченому третейською угодою, яка викладена у вигляді третейського застереження у Договорі поруки № №831/4/27/31/8-045 від 01 лютого 2008 року.

Крім того, слід звернути увагу, що Верховний Суд України неодноразово висловлював свою правову позицію у справах щодо оскарження рішення третейського суду у справах щодо стягнення заборгованості за кредитами наданими на споживчі цілі.

Так, у своїй постанові від 27 січня 2016 року у справі № 6-2712цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, яка полягає у наступному.

Відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 3 лютого 2011 року) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Незалежно від предмета й підстав спору, а також незважаючи на те, хто звернувся з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Таким чином, суд приходить до висновку, що Постійно діючий Третейський суд при Асоціації українських банків, встановивши під час розгляду справи № 939/15, що відповідні правовідносини, які виникли між сторонами випливають з споживчого кредиту, відповідно до ст. 27 Закону України «Про третейські суди» мав припинити третейський розгляд.

Крім того, слід також зазначити, що у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-831цс14, визначено, що відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно зі ст. 7 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» іноземна валюта як засіб платежу може використовуватися лише у розрахунках між резидентами і нерезидентами в межах торговельного обороту. Такі розрахунки повинні здійснюватися лише через уповноважені банки в порядку, встановленому Національним банком України. Розрахунки іноземною валютою між резидентами допускаються лише в магазинах безмитної торгівлі, а також під час реалізації товарів на шляху руху транспортних засобів при міжнародних перевезеннях.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 389-5 ЦПК України та п. 1 ч. 3 ст. 51 Закону України «Про третейські суди» рішення третейського суду може бути скасовано у разі, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.

За змістом статей 1, 2, 6 Закону України «Про третейські суди» підвідомчість справ, які можуть бути вирішені в рамках третейського судочинства, обмежена сферою приватного права. До сфери компетенції третейських судів входить вирішення спорів, що виникають між приватними особами з питань, які не торкаються публічно значимих відносин. Спір, що має публічно-правове значення, не підлягає вирішенню третейським судом.

У справі, рішення касаційного суду в якій переглядається Верховним Судом України, вирішено скаргу на рішення третейського суду, постановлене у справі щодо проведення розрахунку за укладеним резидентами кредитним договором, предметом якого була іноземна валюта - долари США.

Порядок здійснення на території України розрахунків в іноземній валюті регулюється Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Цей закон установлює режим здійснення валютних операцій на території України, визначає загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ в регулюванні валютних операцій, права й обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Норми цього закону, спрямовані на регулювання порядку проведення розрахунків іноземною валютою, носять імперативний характер, вони вкрай обмежують свободу резидентів при здійсненні таких розрахунків. Статтею 16 Декрету встановлено фінансові санкції, які застосовуються до резидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 Декрету незаконне використання валютних цінностей як засобу платежу тягне за собою адміністративну відповідальність (ст. 162 Кодексу України про адміністративні правопорушення).

Отже, норми закону щодо регулювання обігу іноземної валюти в Україні, зокрема і проведення грошових розрахунків валютними цінностями, мають публічну основу, переслідують публічний інтерес і спрямовані на досягнення результату, необхідного в публічних цілях для задоволення публічних потреб - забезпечення стабільності української грошової одиниці - гривні.

Наявність в правовідношенні щодо проведення розрахунку за договором кредиту, наданого в іноземній валюті, такої концентрації суспільно-значимих публічних елементів не дозволяє віднести такі спори до спорів суто приватного характеру між приватними особами, які можуть розглядатися в приватному порядку - третейськими судами.

Судом встановлено, що за умовами Договору про надання відновлюваної кредитної лінії №831/3/27/31/8-063 від 02 лютого 2008 року укладеного між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, останній отримав кредит у сумі 70 400 доларів США, тобто кредит надано позичальнику в іноземній валюті.

З огляду на викладене, аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 88, 197, 210, 360-7, 389-9, 389-10 ЦПК України, ст. ст. 5, 12 ЗУ «Про третейські суди», ЗУ «Про захист прав споживачів», суд, -

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду - відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: