Справа № 357/2435/16-ц Головуючий у І інстанції Дмитренко А. М.
Провадження № 22-ц/780/3362/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 52 31.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Мельника Я.С., Волохова Л.А.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

В лютому 2016 року позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 01.08.2012 року. Працювала на посаді начальника військово-облікового столу, звільнилася з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України /по догляду за дитиною до 14-річного віку/ відповідно до розпорядження сільського голови від 13.03.2013 року № 3-к.

В порушення вимог законодавства повний розрахунок з нею проведено не було. Ревізією правильності нарахування та виплати їй компенсації за невикористану відпустку, яку було проведено Держфінінспекцією, встановлено, що при нарахуванні компенсації занижено кількість днів невикористаної відпустки, що призвело до недоотримання компенсації при звільненні позивача в березні 2013 року на суму 45,12 грн., які були їй перераховані відповідачем 19.11.2015 року.

Просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 14.03.2013 року по 19.11.2015 року /за 673 робочих дні/ з врахуванням індексації в розмірі 22 172 грн. 67 коп. відповідно до наданого розрахунку /а.с.34-35/.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з з Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 500 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та неправильне застосування норм процесуального права.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що за наявності між сторонами спору щодо розміру належних до виплати при звільненні сум /заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку/, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості /45,12 грн./ порівняно із середнім заробітком /20284,22 грн./ та вважав за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 500 грн.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони відповідають обставинам справи і узгоджуються із вимогами закону.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 01.08.2012 року була прийнята на посаду начальника військово-облікового столу Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області на період відсутності основного працівника згідно розпорядження № 6-к від 01.08.2012 року, з 13.03.2013 року її звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України /по догляду за дитиною до 14-річного віку/ відповідно до розпорядження № 3-к від 13.03.2013 року. Наведені обставини підтверджуються випискою з трудової книжки позивача /а.с.5/.

07.10.2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до Дроздівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, сільського голови ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, уточнивши позовні вимоги позивач просила суд стягнути з відповідачів на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 16 грн. за жовтень-листопад 2012 року, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 128,41 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 22706,34 грн.

Згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 25.11.2014 року по даній справі, в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено, при розгляді справи суд дійшов до висновку, що повний розрахунок з позивачем проведено не в день звільнення 13.03.2013 року, а 28.03.2013 року із затримкою на 11 робочих днів, вимоги про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку суд вважав необґрунтованими, а в задоволенні позову в частині щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку було відмовлено в зв'язку з пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст.233 КЗпП України.

Вказане рішення суду було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 03.03.2015 року, тобто, набрало законної сили, а згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2015 року касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення судів першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

Судом також встановлено, що Білоцерківською об'єднаною державною фінансовою інспекцією під час проведення планової ревізії сільського бюджету та фінансово-господарської діяльності Дроздівської сільської ради за період з 01.01.2012 року по 31.07.2015 року розглянуто звернення ОСОБА_2 від 31.08.2015 року та від 08.10.2015 року щодо перевірки в ході ревізії правильності нарахування їй заробітної плати, компенсації за відпустку, було виявлено порушення п.3 р. 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 08.02.1995 року № 100, ст.6 Закону України «Про відпустки» при нарахуванні компенсації за невикористану відпустку, а саме: занижено кількість днів невикористаної відпустки, що призвело до недоотримання компенсації при звільненні ОСОБА_2 в березні 2013 року на суму 45 грн.12 коп., що слідує з копії листа Білоцерківської об'єднаної держфінінспекції від 05.11.2015 року /а.с.17-19/.

З матеріалів справи також вбачається, що недоотримані кошти в сумі 46 грн. перераховані на рахунок позивача відповідно поданої нею заяви від 09.11.2015 року, квитанція від 19.11.2015 року, про що зазначено в письмових запереченнях відповідача на позов /а.с.15/, стверджується копією квитанції від 19.11.2015 року /а.с.8/, не заперечується представником позивача.

Як роз'яснено в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року за № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи-по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України № 6-837цс15 від 23.12.2015 року.

Як було встановлено судом першої інстанції при звільненні позивача відповідач провів з нею розрахунок і виплатив не оспорювану суму, між сторонами після звільнення позивача з роботи виник спір щодо розміру належних до виплати сум, за вирішенням якого позивач зверталася до суду і який не було вирішено на її користь.

Згідно наведеної вище правової позиції Верховного Суду України, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд.

Судом першої інстанції правильно визначено період затримки розрахунку при звільненні з 14.03.2013 року по 18.11.2015 року включно, який становить 673 робочих дні /202 +251+220/, середній заробіток за цей період становить 20 284,22 грн. /30,14 грн. - середньоденний заробіток х 673 дн./. Саме такий розрахунок проведено представником позивача у відповідності до положень постанови КМ України від 08.02.1995 року № 100 /зі змінами/.

Також, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що за наявності між сторонами спору щодо розміру належних до виплати при звільненні сум /заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку/, розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні позивача підлягає зменшенню, з урахуванням принципу співмірності та істотності суми заборгованості /45,12 грн./ порівняно із середнім заробітком /20284,22 грн./.

Врахувавши вимоги ст.117 КЗПП України, роз'яснення, надані в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", обставини справи, суд першої інстанції обґрунтовано застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги на те, що суд помилково застосував положення ст.117 КЗПП України і визначив середній заробіток не за весь час затримки а на свій розсуд, не врахувавши при цьому, що спору між ним і відповідачем про розмір належних до виплати розрахункових сум при звільненні не було є необґрунтованими.

Відповідно до положень ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: