АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у суді першої інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Поліщук Н.В., Шахової О.В.

при секретарі: Горбачовій І.В.

за участю представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_5 до Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» про стягнення страхового відшкодування.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у листопаді 2015 року до суду з вищевказаним позовом ставив питання про стягнення з AT «ПРОСТО-страхування» на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 100 000 гривень. Обгрунтовуючи свої тим, що 06.01.2013 року сталася дорожньо-транспортна пригода, в якій позивачем отримано тілесні ушкодження. Враховуючи, що шкода завдана внаслідок неправомірних дій відповідача, а саме ОСОБА_6, відповідальність якого застрахована в AT «ПРОСТО-страхування», позивач звернувся із повідомленням про страховий випадок до відповідача. Проте, відповідач відмовив у виплаті страхового відшкодування у зв'язку з тим, що не встановлена вина страхувальника.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник позивача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначаючи при цьому, що судом першої інстанції неправильно застосовано положення ст.ст. 1166, 1187, 1198 ЦК України, ст. 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів». Та вважав, що сама по собі відсутність в діях водія забезпеченого транспортного засобу, який вчинив дорожньо-транспортну пригоду, складу кримінального правопорушення, не дає підстав вважати, що страховий випадок відсутній, і що страховик має підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування. В даному випадку діє презумпція відповідальності без вини, відтак вимога відповідача щодо доведення вини заподіювача шкоди є незаконною, такою, що не узгоджується із нормами матеріального права.

Позивач не заперечував отримання часткового відшкодування безпосередньо від іншого учасника ДТП (ОСОБА_6.) відповідно до договору від 07.08.2014 року у розмірі 70000 гривень. Проте як зазначалося в самому договорі від 07.08.2014 р. (п. 4) ОСОБА_6 відшкодовується шкода, не охоплена страховим відшкодуванням і складається з частини не отриманого позивачем доходу.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу, просив суд її задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні не визнав подану апеляційну скаргу, заперечував проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду справи дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню. Оскільки, позивачем при розгляді справи не надано належних та допустимих доказів на наявність вини страхувальника у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, не надано доказів звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування. Отже, на підставі вищевикладеного у АТ «ПРОСТО-страхування» немає правових підстав для виплати страхового відшкодування за завдану шкоду здоров'ю ОСОБА_5, так як вина страхувальника ОСОБА_6, є недоведеною у встановленому законом порядку.

Цивільно-правова відповідальність за вчинення ДТП виникає після визнання винним у вчиненні ДТП одного з учасників ДТП, а до того часу вона є недоведеною.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду не можна виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення яким, суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається із матеріалів справи 06.01.2013 року приблизно о 13 год. 25 хв. в м. Львові по вул. Княгині Ольги біля перехрестя з вул. Музики автомобіль «Nissan Patrol», д.н.з. НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_6, виїхав за межі проїзної частини, де здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_5 та нерухому перешкоду (дерево). Внаслідок наїзду пішохід, ОСОБА_5 отримав тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Цивільно-правова відповідальність учасника ДТП, а саме ОСОБА_6, на момент настання ДТП була застрахована в AT «ПРОСТО-страхування» згідно Полісу № АВ/6562496.

Листом від 01.10.2014 року вих. № 04-5702 страхова компанія повідомила ОСОБА_5, що не має підстав для визнання зазначеної події страховим випадком та проведення виплати страхового відшкодування.

Зазначене вище, на думку колегії суддів, спростовує висновки суду першої інстанції в частині ненадання позивачем доказів звернення до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування.

Так як приймаючи рішення щодо відмови у визначенні страхового випадку по справі 10125 від 01 жовтня 2014 року сама страхова компанія визнала факт належного звернення ОСОБА_5 шляхом направлення повідомлення від 01 вересня 2014 року про подію, що має ознаки страхового випадку ( а.с. 21).

Не заслуговують на увагу і заперечення відповідача в частині того, що звернення позивача було оформлено не по формі та не мало необхідного переліку документів, заяви. З підстав того, що листі про відмову у визначенні страхового випадку, страхова компанія вказувала « … відповідно до наданих Вами документів відсутній документ, який підтверджує настання цивільно - правової відповідальності ОСОБА_6». ( а.с.21). Тобто інші документи надані позивачем відповідали змісту та формі звернення.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування). До відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов'язанні ним є страховик.

Обставини події, а саме наїзду транспортного засобу під керуванням ОСОБА_6, (володільця джерела підвищеної небезпеки) відповідальність якого була застрахована відповідачем на потерпілого (позивача) підтверджується як Договором про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 07.08.2014 року так і постановою про закриття кримінального провадження від 19.04.2013 року.

Таким чином, ОСОБА_5, як потерпіла особа,правомірно звернувся із позовом до ПАТ «Просто-страхування» у зв'язку із заподіянням шкоди його здоров'ю внаслідок дорожньо- транспортної пригоди з метою отримання страхового відшкодування, оскільки цивільна-правовавідповідальність особи, що завдала шкоди, була застрахована.

У силу ч. 1 ст. 23 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів», шкодою, заподіяною життю та здоров'ю потерпілоговнаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є, зокрема, шкода, пов'язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим.

Відповідно до матеріалів справи вбачається, що позивач знаходився на лікарняному починаючи з 06 січня 2013 року по 27 серпня 2013 року, тобто - 234 дні.

За п. 2 ч. 1 ст. 25 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах, зокрема, для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною.

Згідно з ч. 2 ст. 1198 ЦК України розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, визначається на підставі даних органу доходів і зборів.

Відповідно до наданих позивачем податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи підприємця та відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб Державної фіскальної служби України про суми виплачених позивачу доходів вбачається, що різниця між доходами позивача за 2012 рік та 2013 рік склала - 201 990, 51 гривну.

Згідно до положень ст. 9 Закону України «Про страхування» та ст. 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності ( страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків.

Полісом № АВ/ 6562496 обов'язкового страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 07.07.2012 року страхова сума за шкоду заподіяну життю та здоров'ю потерпілих становить 100 тисяч гривень, що не перевищує розміру реальних збитків позивача.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував на необхідність врахування в суму страхового відшкодування 70 тисяч гривень, що були сплачені ОСОБА_6 позивачу у відповідності до укладеного між ними нотаріального договору.

Зазначена сума, на думку колегії суддів не може бути підставою для зменшення суми страхового відшкодування, що підлягає стягненню з відповідача виходячи з того, що сума реальних збитків у зв'язку з недоотриманими доходами становить 201 990, 51 гривни, тобто є більшою ніж визначена сума страхового відшкодування за умовами договору.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За таких обставин кошти сплачені ОСОБА_6 за умовами договору про відшкодування шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки від 07.08.2014 року укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не охоплюються страховим відшкодуванням.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду як таке що постановлено з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з постановленням нового за правилами ст. 309 ЦПК України про задоволення заявлених вимог ОСОБА_5 із зазначених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 309, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року скасувати та постановити нове, за яким

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» на користь ОСОБА_5 (проживаючого за адресою АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму страхового відшкодування в розмірі 100 000 (сто тисяч) гривень.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» судовий збір на користь держави у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: