АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції Ул'яновська О.В.
№22-ц/796/8601/2016 Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Кравець В.А.,

суддів: Качана В.Я., Шиманського В.Й.,

за участю секретаря Дуки В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_4, Дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2011 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати укладений між нею та ОСОБА_1 недійсним договір дарування 1/4 квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 16 червня 2009 року.

В мотивування вимог посилалася на те, що при оформленні довідки Ф-3 вона дізналася, що між нею та її сином ОСОБА_1 було укладено договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 і цей договір посвідчено 16.06.2009 року нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори.

Проте, за станом здоров'я у 2009 році вона не могла підписати договір дарування у зв'язку з вадою зору. Крім того, її син скористався відсутністю чоловіка, який з 06 червня по 06 липня 2009 року знаходився у лікарні і міг прочитати ті документи, що підготував нотаріус.

Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2012 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 від 16.06.2009р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори Дмитрієвою Т.М.

04.07.2014 року відповідач ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2015 року заяву задоволено. Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва по справі ун. №2608/4756/11 від 10.02.2011 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Позивач ОСОБА_5 померла, а тому за заявою третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні в порядку ст. 37 ЦПК її залучено до участі у справі в якості позивача як правонаступника ОСОБА_5

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 1/4 частини квартири АДРЕСА_3, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від 16.06.2009 р., укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує, що під час укладання договору дарування позивачу були роз'яснені правові наслідки цієї правової угоди, яка в свою чергу підтвердила дійсність своїх намірів на її укладення, сторони домовились про істотні умови договору, договір укладено з дотриманням вимог діючого законодавства.

Крім того, виписки з хвороби № 1004/09 та виписка із історії хвороби стаціонарного хворого № 6744228 не доказує обман з боку відповідача, a навпаки, спростовує його. Виписка № 1004/09 говорить про те, що третя особа (колишній чоловік позивача) потрапила в лікарню 23.06.2009 року, а виписана була 06.07.2009 року, тобто, після укладення договору дарування від 16.06.2009 року. А інша довідка, надана в якості доказу, не може бути ним, оскільки не підтверджує нічого, крім того, що третя особа поступив у лікарню 06.06.2008 року, а виписаний був 23.06.2008 року, тоді як правочин було вчинено в 2009 році. Доводи позивача про те, що договір дарування частини квартири на користь ОСОБА_1 є недійсним, так як при укладанні договору дарування відповідач обіцяв доглядати та допомагати позивачу, проте згодом змінив своє ставлення до цього, а також до дарувальника та членів сім'ї, які проживають в спірній квартирі, (звукозапис від 26.01.2016 p. 15:25.02), не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не мають істотного значення, адже стосуються мотивів вчинення правочину, тоді як мотив для вчинення знаходиться за межами договору дарування і не впливає на його дійсність. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачем по справі, а також правонаступником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, за яких при укладанні договору дарування мало місце введення в оману дарувальника щодо природи договору та прав та обов'язків сторін. Позивач, а також правонаступник не надали доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ст.. 229 ЦК України).

Згідно епікризу № 13620 позивач з 11.10.2006 року по 14.10.006 року знаходилася в лікарні задля закриття вітроктамії з ендотампанадою на лівому оці; виписний епікриз № 17981, згідно якого позивач була госпіталізована на два дні, а саме з 10.12.07 по 12.12.07 року для виведення силікону на лівому оці. ; виписний епікриз № 3293, згідно якого позивач з 03.03.2008 по 05.03.2008 знаходилася на лікуванні з приводу факоемульсифікації катаракти з імплантацією штучного кришталика на лівому оці; виписний епікриз № 12907, згідно якого позивач знаходилася на лікуванні у відділені № 22 з 08.10.2010 по 12.10.2010 року імплантація кришталика на правому оці; епікриз № 11917 з 23.09.2010 по 29.09.2010 р.р згідно якого вбачається, що з 2008 року позивачу було проведено ФАКО+ ІОЛ на OS, а щодо травм, інших запаленнях на очах заперечує, зір лівого ока знижувався поступово; виписний епікриз № 3298, згідно якого позивач була госпіталізована з 23.03.11 по 25.03.11 p.p. для ендотампонади селіконом на правому оці. З огляду на вищезазначені виписки (епікризи) вбачається, що під час підписання договору дарування, а саме в 2009 році, позивач не знаходилася в лікарнях, оскільки не має жодного доказу, що саме в цей період вона знаходилася на стаціонарному або амбулаторному лікуванні та була незрячою. Згідно всіх епікриз з 2007, 2008, 2010 років, позивач мала проблему з лівим оком, що говорить про те, що вона бачила правим оком і мала відхилення в лівому оці. І тільки в 2010 році їй було зроблено операцію на правому оці.

Крім того, згідно довідки №65 від 12.10.2015 року позивач працювала в «Київському експериментальному заводі побутової та промислової хімії» на посаді ливарника пластмас цеху виробництва полімерних виробів з 29.10.1968 року по 01.02.2007 року, була зайнята повний робочий день, що свідчить про те, що станом на 2005, 2006, 2007 роки вона була здоровою людиною з хорошим зором, оскільки цього потребувала її робота.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з вищевказаних підстав.

Позивач ОСОБА_3, її представник ОСОБА_7 та третя особа ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що укладаючи спірний договір, ОСОБА_5 помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. Тому суд вважав, що спірний договір дарування не був спрямований на настання реальних наслідків. Отже існує помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, тому суд дійшов висновку про те, що спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним на підставі статті 229 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.12.2005 p. АДРЕСА_4 належить ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по 1/4 частини кожному (а.с. 7, т. I).

Відповідно до договору Дарування 1/4 частини квартири від 16.06.2009 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_1 належну їй частину спірної квартири. Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 16.06.2009 p., зареєстровано в реєстрі за №1-922 (а.с. 42, т. І).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 р. (а.с. 75, т. І).

Згідно звукозапису судового засідання від 19.09.2011 року ОСОБА_5 повідомила суд, що взагалі не бачила, що підписує (диск №1303, т. І, 2:23 хв.), від 02.11.2011 p. ОСОБА_5 на запитання суду повідомила, що не бачила та не розуміла значення своїх дій. Думала, що підписує заповіт. Також зазначила, що бажає, визнати зазначений договір недійсним оскільки син погано до неї ставився та сам собі взяв цю частину квартири і ніхто йому нічого не дарував (диск №1303, т. І, 2:16, 2:40, 3:04, 4:06,4:50 хв.).

Відповідно до звукозапису судового засідання від 18.01.2012 p. третя особа ОСОБА_4 зазначив суду, що вони як батьки своїх дітей домовились заповісти на кожного із своїх частин, а саме: батько заповість свою частину квартири дочці, а мати синові, тому син і привів до дому нотаріуса. Мати не бачила, що підписує. Завжди батьки боялися, що син спроможний вигнати їх з помешкання (диск №1303, т. I, 2:15,2:29, 3:38 хв.), від 2.10.2012 p. ОСОБА_4 повідомив суду, що вони з матір'ю не мали на меті підписувати договір дарування, оскільки зазначена квартира є єдиним житлом і боялися того, що син може вигнати їх жити на вулицю (диск №1303, т. I, 1:27 хв.).

З матеріалів справи убачається, що нa час укладення договору позивач мала вік 63 роки, станом на 2005 р. ОСОБА_5 мала важкі очні захворювання, а саме: діабетичну ретинопатію, проліферативної неоваскулярної форми 3 ступеню, початкову катаракту обох очей, у зв'язку з чим потребувала оперативного втручання стосовно очних захворювань (а.с. 235, т. I). Згідно наданих довідок важкі очні захворювання лише прогресували (а.с. 235-241, т. І), також, на протязі тривалого часу вона страждала іншими тяжкими хворобами.(а.с. 98-102, т. 1).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 27.04.2016 року у справі №6-372цс16, від 16.03.2016 року у справі №6-93цс16, від 03.02.2016 року у справі №6-1364цс15, від 11.11.2015 року у справі №6-1124цс15, від 21.10.2015 року у справі №6-202цс15, від 18.06.2014 року у справі №6-69цс14, від 19.03.2014 року у справі №6-9цс14.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що після укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_5 продовжувала проживати у спірній квартирі до своєї смерті; передача квартири фактично не відбулася; в силу свого похилого віку та за станом здоров'я остання не усвідомлювала, що вчиняє договір дарування; ОСОБА_5 зверталася до суду з позовною заявою про визнання спірного договору дарування недійсним в силу статті 229 ЦК України; у матеріалах справи наявні документи, що підтверджують ваду зору.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що спірний договір дарування підлягає визнанню недійсним з огляду на сукупність установлених фактичних обставин у справі, а саме: цей договір укладено на розпорядження єдиним своїм житлом, виданої людиною похилого віку, під час тяжкої хвороби, наявність у позивача спірного житла як єдиного; сплата комунальних послуг, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Підписуючи спірний договір, позивач помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Таким чином, колегія суддів погоджується з тим, що відсутність в особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним за положеннями частини третьої статті 203 та статті 229 цього Кодексу.

Твердження апелянта про те, що ОСОБА_5 мала намір укласти з ОСОБА_1 договір дарування, про що свідчить підписана нею довіреність від 11.03.2009 року, є безпідставними, оскільки у довіреності нема вказівки на те, що ОСОБА_5 мала укласти договір дарування саме з відповідачем.

Крім того, ОСОБА_5 в судовому засіданні вказувала на те, що маючи ваду зору була впевнена, що підписує заповіт.

Посилання апелянта на те, що нотаріус роз'яснювала ОСОБА_5 суть правочину, є необґрунтованими, оскільки сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.218, 303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий

Судді