Справа № 454/33/16 Головуючий у 1 інстанції: Струс-Духнич Т.В.
Провадження № 22-ц/783/2823/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретар: Симець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Бурка В.В.» на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року у справі за позовом Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Сокальської районної ради про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року в задоволенні позову Фермерського господарства «Бурка В.В.» до Сокальської районної ради про відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Дане рішення оскаржило ФГ «Бурка» в особі представника Бурки Валерія Володимировича.

В апеляційній скарзі просять рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Сокальської районної ради в користь ФГ «Бурки В.В.» кошти в сумі 10000000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій посадових осіб Сокальської районної ради, що спричинило приниження честі, гідності, ділової репутації. Зазначають, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи та має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суддя вважає встановленими, внаслідок чого судом не виконано норми Конституції України. Висновки суду не відповідають обставинам справи, порушені норми матеріального та процесуального права.

В судове засідання представники сторін не з'явилися, причин неявки не повідомили. Однак, незважаючи на неявку представників сторін, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що сторони належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки представників сторін суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України.

Враховуючи неявку всіх осіб, що беруть участь у справі та вимоги ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Як вбачається із змісту оскаржуваного рішення суду першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 23, 1167 ЦК України та відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що в ході розгляду справи із наданих представником позивача доказів не встановлено, в чому полягає спричинена, на його думку, моральна шкода; з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Також, не подано доказів на підтвердження моральних страждань чи втрат немайнового характеру.

Дійсно, у відповідності до ст. 15 ЦПК України, ст.ст. 1, 12 ГПК України а також п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року питання стягнення моральної шкоди, що спричинена приниженням честі, гідності та ділової репутації підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, однак у задоволенні такої судом вірно відмовлено.

Так, у відповідності до змісту п. 4 ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи та згідно ч.1 цієї ж статті особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Також, згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Крім цього, відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Однак, також, статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказиподаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім цього, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У справах щодо звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у зв'язку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» №4 від 31.03.1995 року обов'язковому доведенню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, та вини останнього в її заподіянні.

Згідно змісту п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Також, згідно змісту п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Виключення становить надане в статті 2 Закону України від 7 грудня 2000 року N 2121-III "Про банки і банківську діяльність" поняття ділової репутації, яка визначається як сукупність підтвердженої інформації про особу, що дає можливість зробити висновок про професійні та управлінські здібності такої особи, її порядність та відповідність її діяльності вимогам закону. Зазначене поняття застосовується до правовідносин, на які поширюється цей Закон.

Зважаючи на наведене при вирішенні даного спору про стягнення моральної шкоди слід встановити: факт заподіяння позивачу шкоди, суть якої повинна полягати у приниженні ділової репутації позивача; протиправність діяння відповідача (відповідачів); наявність причинного зв'язку між заподіяною шкодою і протиправним діянням відповідача (відповідачів).

При цьому кожна із вказаних обставин повинна бути підтверджена належними та допустимими доказами.

Зважаючи на вказане, позивачу слід було б навести обставини та подати докази, які б вказували та підтверджували те, яким чином принижено його (ФГ «Бурка В.В.») ділову репутацію при прийнятті, на його думку, незаконного п. 6 рішення №6 від 5.03.1999 року «Про вилучення та надання земельних ділянок для утворення і розширення селянських (фермерських господарств», прийнятого за результатами розгляду заяви фермера ОСОБА_2 від 8.02.1999 року та, на його думку, не отримання відповіді від відповідача на його вказану заяву та в чому саме полягає заподіяна моральна шкода.

Дійсно, судовим рішенням господарського суду (Рішення Господарського суду Львівської області від 3.09.2013 року у справі №5015/1470/12 а.с. 3-8) вказаний пункт вказаного рішення визнано частково недійсним. Однак жодних доводів про те, що винесенням такого пункту рішення та, як наслідок, на думку позивача, не отримання відповіді від відповідача на вказану заяву від 8.02.1999 року - відповідачем принижено ділову репутацію ФГ «Бурка В.В.» та відповідно спричинено моральну шкоду та у який спосіб, - позивачем не наведено, та належних та допустимих доказів цього не подано та судом відповідно не здобуто.

Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, яка на думку позивача спричинена приниженням честі та гідності позивача, то у цій частині така теж до задоволення не підлягає, оскільки як вбачається із наведених вище норм матеріального права та роз'яснень щодо їх застосування такі поняття не стосуються юридичних осіб, яким є позивач, а притаманні лише фізичній особі.

Зважаючи на вказане, оскільки вказана вимога не доведена у задоволенні такої судом першої інстанції відмовлено підставно, а доводи апеляційної скарги рішення суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає. Зважаючи на вказане рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Фермерського господарства «Бурка В.В.» - відхилити.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник