Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №334/3035/15 Головуючий у 1 інстанції Колесник С.Г.
Провадження № 22-ц/778/2716/16 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Дзярука М.П.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2,

за участі секретаря: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_5 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ Надра» ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором «Автопакет» №17/2008/2414 Фап від 30.09.2008 р.

В позові зазначала, що 30 вересня 2008 року між ПАТ «КБ Надра» (правонаступник ВАТ КБ «Надра») та ОСОБА_6 було укладено договір «Автопакет» №17/2008/2414 Фап, відповідно до умов якого банк надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності, та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 22 660,0 доларів США на придбання автотранспортного засобу. Кінцевий термін повернення кредиту 17.08.2015 р.

Відповідно до п. 1.1.3.1. Договору відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,4 % річних.

Позичальник зобовязується щомісячно сплачувати мінімально необхідний платіж у розмірі 430,47 доларів США передбачено п. 2.2.1 Договору.

В якості забезпечення виконання зобовязань щодо погашення Кредиту, Позичальник передає Банку в заставу автомобіль марки Volkswagen Caddi, модель Kombi, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, синього кольору, номер кузову JWV2ZZZ2КZ9Х020030.

Згідно п. 1 додаткової угоди №1 до договору «Автопакет» №17/2008/2414 Фап від 26.12.2008 року сторони домовились про оформлення поруки ОСОБА_7.

Для забезпечення повернення кредитних коштів Позичальника на користь Банку було укладено договір поруки від 26.12.2008 року між Банком та ОСОБА_7.

Відповідно до п. 3.1. договору Поруки сторони встановлюють, що Поручитель у випадку невиконання чи неналежного виконання взятих на себе зобовязань по цьому Договору, виплачує Кредитору пеню від загальної суми заборгованості Позичальника по Договору «Автопакет» у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення з дня виникнення зобовязання Поручителя погасити заборгованість Позичальника.

Пунктом 5.1. Договору передбачено, що у разі порушення Позичальником строку сплати мінімально необхідних платежів по Кредиту, Позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Проте, незважаючи на дані умови договору, Позичальник не виконує своїх обовязків по погашенню кредиту, у звязку з чим, станом на 18.12.2014 року утворилась заборгованість за кредитом і відсотками у розмірі 11 241,66 дол. США, за пенею та штрафом у розмірі 50 123,75 гри., яка складається з: заборгованість за кредитом: 9 344,14 дол. США.; заборгованість по сплаті відсотків 1 897,52 дол. США.; пеня за прострочення сплати кредиту 912,73 дол. США, що за курсом НБУ на 18.12.2014 року еквівалентно 14 392,38 грн.; штраф за порушення умов кредитного договору: 2_266,0 дол. США, що за курсом НБУ на 18.12.2014 року еквівалентно 35 731,41 грн.

Посилаючись на викладене, просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ПАТ «КБ Надра» заборгованість за договором «Автопакет» №17/2008/2414 Фап від 30.09.2008 р. за кредитом і відсотками у розмірі 11 241,66 дол. США, за пенею та штрафом у розмірі 50 123,75 гри.

У серпні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_5 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними.

У зустрічному позові зазначали, що ОСОБА_7 (поручитель) в установленому порядку змінив прізвище на «Оболенський». ОСОБА_6 (боржник) 20 червня 2014 року зареєструвала з ним шлюб і взяла спільне з чоловіком прізвище - «Оболенська». Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня, а ст. 524 ЦК України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. З підвищенням курсу долара США (валюти платежу по договору) по відношенню до національної грошової одиниці, обумовлене незалежними від сторін внутрішньо та зовнішньоекономічними факторами, на які ОСОБА_6, як споживач послуг, не розраховувала при укладенні договору не могла передбачити їх настання.

Умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача кредитних послуг. Не справедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитних договорів погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитів у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає, як субєкт підприємницькою діяльності виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 ст. 13 ЦК України.

Згідно із ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Оскільки збільшився обсяг відповідальності, а поручитель (ОСОБА_4Є.) згоди на зміну зобовязання не давав, вважаємо за можливе визнати договір поруки від 26 грудня 2008р. недійсним.

Посилаючись на викладене, в зустрічному позові просили суд визнати недійсним договір «Автопакет» №17/2008/2414 Фап, укладений 30 вересня 2008р. між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Надра», та визнати недійсним договір поруки, укладений 26 грудня 2008р. між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «Надра». У задоволенні первісних позовних вимог ПАТ КБ «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості просили відмовити. Під час розгляду справи зустрічна позовна заява була уточнена, в якій позивачі крім того посилалися, що фактично ОСОБА_3, отримала кредит не в доларах США, як передбачено кредитним договором, а в національній валюті - гривні, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 30 вересня 2008 р. згідно з яким Відділення №13 ВАТ «КБ Надра» перерахувало на рахунок ТОВ «Автомобільний дім Соллі-П» грошові кошти у сумі 160 700,0 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2016 року позовні вимоги ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_5задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором в розмірі 11241,66 доларів США, яка складається: з 9344,14дол.США - заборгованість за кредитом; 1897,52 дол. СІЛА заборгованість по процентах, що за курсом НБУ станом на 22 квітня 2016 року складає 284413,99 грн., та заборгованість за пенею в розмірі 806,35 (912,73-106,38) дол..США, що 12714,85 коп. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 1772, 62 грн. В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна тимчасову адміністрацію ОСОБА_5 про визнання кредитного договору та договору поруки недійсними - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість, незаконність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осібна тимчасову адміністрацію ОСОБА_5 відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити в повному обсязі. Стягнути з ПАТ «КБ «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ОСОБА_5 вартість судових витрат.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 30.09.2008 р. між позивачем ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_6 ( позичальник) укладено кредитний договір №17/2008/2414Фап (далі Кредитний договір), відповідно до умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в розмірі 22 660,00 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Автопакет» строком до 17.08.2015р. зі сплатою 14,4 % річних.

З метою забезпечення виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, позичальник надала у заставу автомобіль Volkswagen Caddi, модель Kombi, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, синього кольору, номер кузову JWV2ZZZ2КZ9Х020030.

Крім цього, 26.12.2008 р. між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_6 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними в матеріалами справи доказами, що позивачем виконано свої зобов'язання щодо надання ОСОБА_6 кредитних коштів.

Відповідно до умов кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі у передбачений договором.

Станом на 18.12.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 11 241,66 доларів США та 50 123,75 грн., з яких : 9 344,14 дол. США - заборгованість за кредитом; 1 897,52 дол. СІІІА - заборгованість по сплаті відсотків; пеня за прострочення сплати кредиту, нарахована у період з 18.12.2013р. по 18.12.2014р. в сумі 14 392,38 грн.; штраф за порушення умов кредитного договору 35 731,41 грн.

Правильно визначивши правовідносини, що виникли між сторонами, та застосувавши норми матеріального права, що їх регулюють, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ПАТ «КБ «Надра», з огляду на доведеність обставин надання позичальнику ОСОБА_6 грошових коштів та невиконання останньою своїх зобов'язань по їх поверненню у визначений договором строк, застосувавши при цьому до вимог про стягнення пені строк позовної давності та відмовивши у задоволенні вимог про стягнення штрафу.

Враховуючи вимоги ст.552, 554 ЦК України суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що боржник ОСОБА_6 та поручитель ОСОБА_7 відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оспорювані договори укладені з дотриманням вимог чинного на час укладення договорів законодавства України, сторонами при їх укладенні було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, а саме, валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитними коштами, права ОСОБА_6, як споживача, не порушені, у звязку з чим відсутні підстави для визнання зазначених договорів недійсними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 в обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору посилається на ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Статтею 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Підставами для визнання недійсним оспорюваного договору позивач зазначає те, що умовами договору передбачено валюту кредитування, валюту повернення кредитних коштів у доларах США, надання ПАТ КБ "Надра" кредиту без відповідної банківської ліцензії.

Відповідно до ч.2 ст.192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Недосягнення сторонами в належній формі згоди з усіх істотних умов договору свідчить про те, що договір не є укладеним, а згідно з ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір.

Цивільний кодекс прямо не визначає будь-яких істотних умов кредитного договору. Разом з тим, зі змісту ст.1054 ЦК України можна дійти висновку, що однією з істотних умов кредитного договору є валюта кредитування, валюта повернення кредитних коштів та відсотків за його користування.

Судом встановлено, що 30 вересня 2008 року між ОСОБА_6 та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Надра" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "Надра") було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, банк надав позичальнику кредит в сумі 22 660,00 доларів США терміном до 17.08.2015р.

З договору вбачається, що сторони, підписавши його, досягли згоди щодо всіх істотних умов, необхідних для кредитних договорів, в тому числі щодо валюти кредитування, валюти повернення кредитних коштів та відсотків за його користування, якими згідно договору є долар США.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" кошти - це гроші у національній валюті або в іноземній валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю".

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. "в" ч.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. №483, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банком України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для надання банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 44 Закону України "Про Національний банк України", Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютні регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема видача та відкликання ліцензій, здійснення контролю, у тому числі шляхом здійснення планових і позапланових перевірок, за діяльністю банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів), які отримали ліцензію Національного банку на здійснення валютних операцій, в частині дотримання ними валютного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Як вбачається з ліцензії, яка видана ВАТ КБ "Надра" Національним Банком України під №21 від 23.08.2002 року та дозволом №21-2 та додатку до дозволу №21-2 від 04.11.2005 року, банк має право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, зокрема надавати кредити в іноземній валюті.

А відтак ВАТ КБ "Надра" мав право укладати кредитні договори, видавати кредити та відповідно вимагати виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті.

Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, позивач був вільним у виборі, як фінансової установи, так і валюти кредитування. Як вбачається з оспорюваного договору, сторони на момент його укладення визначили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті та досягли згоди по всіх істотних умовах договору.

Підписавши кредитний договір особисто і без застережень, ОСОБА_6 погодилась з усіма його умовами. При цьому остання мала можливість відмовитись від укладення договору, а також у відповідності до п. 6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» мала право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, проте своїм правом не скористалась, що також свідчить про її згоду з умовами договору.

Доводи апелянта про порушення Банком ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є неконкретизованими, містять перелік кредитних умов, не вказуючи, які із них конкретно не дотримані при укладенні оспорюваного договору. До того ж, надання Банком споживачу зазначеної інформації, тягне за собою відповідальність, встановлену ст.ст. 15, 23 вищевказаного закону у вигляді відшкодування заподіяних збитків, а не визнання договору недійсним.

Доводи апелянтів про надання кредиту фактично у гривнях не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. З матеріалів справи вбачається, що кредит виданий був у доларах США з подальшим переводом за ініціативи позичальника у гривневий еквівалент.

Також не знайшли свого підтвердження доводи апелянтів про укладення кредитного договору внаслідок обману, помилки або його фіктивності.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що при укладенні кредитного договору, ОСОБА_6 діяла вільно, виходячи з власних інтересів при прийнятті рішення про вибір контрагента та вступ з ним у договірні відносини, на власний розсуд визначилася з характером договору, погодивши його істотні умови. Позичальник отримала кредитні кошти у розмірі 22600 доларів США, здійснювала оплату платежів по жовтень 2013р. - 5 років, не порушуючи питання про відсутність істотних умов договору, незрозумілість його змісту та не погодження з ними, аж до подачі позову Банком про стягнення заборгованості.

З урахуванням вищезазначеного, відсутні підстави для визнання недійсним або припиненим договір поруки.

Доводи апеляційної скарги у частині незаконності рішення суду про відмову у позові про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки аналогічні доводам, викладеним в позовній заяві, яким судом першої інстанції надана належна оцінка.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: