Справа №339/92/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2016 року м. Болехів Болехівський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді: Сметанюка В.Б.,

за участю: секретарів: Стельмах М.Ю., Ганчар Л.В.,

позивача:ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Болехові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_2 заборгованості за договором позики. Свої вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем 01 березня 2015року було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу в борг кошти в сумі 11500 євро, які відповідач обіцяла повернути до 01 вересня 2015 року. Однак, відповідач кошти не повернула. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою. Тому просить стягнути з відповідача борг за договором позики 11500 євро, та судові витрати по справі.

В судовому засіданні позивач підтримав позов з підстав зазначених в позовній заяві. Додатково зазначивши, що неодноразово намагався в добровільному порядку вирішити питання про повернення відповідачем грошей, але до цього часу остання борг не повернула. У вересні та грудні 2015 року надсилав відповідачу заяви із вимогою повернути борг, однак остання не реагувала на дані листи.

Відповідач в судовому засіданні позов заперечила, зазначивши, що грошей у позивача не брала, розписку дійсно писала, оскільки між ними існують ділові відносини, вона здійснює продаж товару (взуття) на ринку, який привозить із закордону позивач. Пропонувала позивачу забрати товар, який вона брала під реалізацію, і за який писала розписку як гарантію повернення коштів. Також додатково зазначила, що частково повернула борг позивачу в розмірі 3200євро, однак не брала у позивача відповідних розписок про отримання коштів.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_3 (друг позивача, дядько відповідача) та ОСОБА_4 (брат позивача) пояснили, що у березні 2015 року перебували на подвір»ї ОСОБА_1, куди приїхала ОСОБА_2 У господарстві ОСОБА_1 відповідач написала якийсь документ, та отримала від позивача значну суму грошей. Також зазначили, що позивач являється приватним підприємцем і неодноразово позичає кошти знайомим.

Свідок ОСОБА_5 (чоловік відповідача), ОСОБА_6 (дочка), ОСОБА_7 (зять) пояснили, що протягом декількох років ОСОБА_2 брала у ОСОБА_1 взуття під реалізацію. Про розписку їм стало відомо тільки осінню 2015 року після листа ОСОБА_1 про повернення коштів. Також зазначили, що ОСОБА_2 повертала ОСОБА_1 борг частинами, однак не брала у останнього документів, які б підтверджували це.

Свідок ОСОБА_7 (зять) також показав, що влітку до них додому приїздив ОСОБА_1 який погрожував ОСОБА_2 та вимагав, щоб та повернула гроші.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов договору позики (розписки), внаслідок чого позикодавець позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за договором позики (розписки) з позичальника.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 березня 2015року укладений договір позики за яким позичальник отримав від позикодавця 11500 євро, які зобов'язалася повернути до 01 вересня 2015року, що підтверджується розпискою, оригінал якої долучено до матеріалів справи (а.с.8). Однак, відповідач свого зобов'язання не виконала і кошти у зазначеній сумі не повернула.

В вересні та грудні 2015 року позивачем надсилалося відповідачці письмові вимоги про повернення заборгованих коштів (даний факт підтвердила відповідачка), однак ОСОБА_2 відмовилася повертати кошти (а.с.9-10).

Факт написання такої розписки від 01 березня 2015 року в суді визнала відповідач ОСОБА_2, однак ствердила, що грошей не отримувала, а розписка написана нею, оскільки брався у позивача товар (взуття) для реалізації на ринку та з метою гарантування повернення коштів за товар, ввірений їй для продажу.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» від 19.02.1993 року предметом договору позики можуть бути: валюта України грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах що перебувають у обігу та є законними платіжними засобами на території України; іноземна валюта іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають у обігу та є законними платіжними засобами на території відповідної іноземної держави.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК міститься у постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі 6-63цс13 і є обов'язковим для застосування усіма судами України при вирішенні спорів, що виникають у подібних правовідносинах.

Відповідно до ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві грошову суму, що була передана останньому в строк, встановлений договором.

Зі змісту даної позивачем розписки вбачається, що у ній зазначено строк повернення позики, а тому відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позика мала бути повернута позичальником до 01 вересня 2015 року.

Суд вважає, що надана позивачем на підтвердження своїх вимог боргова розписка, вчинена відповідачем ОСОБА_2, відповідає вимогам закону і породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики та умов, визначених у змісті розписки.

Доводи відповідача про безгрошовість даного договору позики, не заслуговують на увагу, оскільки нею не доведено факту не отримання грошей за цим договором, а також відповідно до вимог ч.2 ст.1051 ЦК України доказування на підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця, не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що вона повернула позивачу частину боргу в розмірі 3200Євро, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин суду надано не було.

Не заслуговують на увагу посилання відповідача, що вона написала розписку під тиском і примусом позивача, оскільки відповідач ОСОБА_2 з даного факту не зверталася до поліції чи суду ні після укладення розписки у березні 2015 року, ні після отримання претензій від ОСОБА_1 у вересні та грудні 2015 року.

А тільки, після подання зазначеного позову до суду відповідач ОСОБА_2 13 квітня 2016 року подала заяву до Долинського віділення поліції про вчинення шахрайських дій ОСОБА_1 Згідно висновку Долинського відділення поліції від 11 травня 2016 року за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 від 13 квітня 2016 року, у звязку із відсутністю даних які б вказували на наявність кримінального правопорушення розгляд заяви припинено та рекомендовано звернутися останній до суду (а.с.46-47).

Суд звертає увагу також на те, що вказаний договір позики відповідач ОСОБА_2 раніше не оскаржувала.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості задоговором позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню, і тому на користь ОСОБА_1 з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути визначену у розписці суму в розмірі 11500 євро.

Згідно довідки Національного банку України станом на 16 травня 2016 року 1євро дорівнює 28,88 гривень.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при поданні позовної заяви, а саме судовий збір в сумі 3402грн.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 202, 207, 526, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 58- 61, 88, 209, 212- 215 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1 проживаючого ІНФОРМАЦІЯ_2, 11500 (одинадцять тисяч п»ятсот) євро, що згідно курсу НБУ станом на 16.05.2016 року складає 332 120 (триста тридцять дві тисячі сто двадцять) грн. 00 коп. боргу згідно розписки від 01 березня 2015 року та 3402 (три тисячі чотириста дві) грн. 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Болехівський міський суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.Б. Сметанюк