АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/5152/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1220/16Головуючий у 1-й інстанції Савічев В.О. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

Головуючого судді Пилипчук Л.І.,

суддів Пікуля В.П., Прядкіної О.В.,

секретар Філоненко О.В.,

за участю відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3, представника банку ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 09 листопада 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк") до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 27.05.2008 року в розмірі 34511,15 доларів США, що за курсом НБУ від 20.05.2015 року складає 733 361,99грн., яка складається з: 20385,39 доларів США заборгованості по кредиту; 1120,32 долари США заборгованості по комісії за користування кредитом; 6807,93долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також 11,76 доларів США - штраф (фіксована частина) та 1642,83 долари США - штраф ( процентна складова).

Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 09 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 34511,15 доларів США, що в еквіваленті складає 733 361,99 грн. за кредитним договором від 27.05.2008 року №PLRPGK та судові витрати у розмірі 3654,00 грн.

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Вказував на те, що суд в порушення вимог ст.ст.74,159,169 ЦПК України належно не повідомив його, як сторону, про судове засідання, та розглянув справу за його відсутності, чим позбавив можливості заявити про позовну давність, тому заявляє про це на стадії апеляційного провадження.

Заперечує правильність розрахунку заборгованості, наданого позивачем, оскільки вважає, що банк безпідставно збільшив заборгованість поточну та прострочену з 15152,59 доларів США до 22 203,84грн., а матеріали справи не містять жодної виписки по рахунку. Тому вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з недоведеністю.

Посилається на пропуск позивачем строку позовної давност, оскільки рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 06.12.2010 року звернуто стягнення на предмет іпотеки по кредитному договору та повідомленням від 14.07.2011 року №1718 банк вимагав дострокового повернення кредиту в повному обсязі, а отже відповідно до ст.ст.212,611 ЦК змінено строк дії договору.

Вважає, що оскільки укладений кредитний договір фактично є споживчим, тому банк повинен дотримуватися вимог Закону України «Про захист прав споживачів», тоді як умови п.8.4 договору щодо встановлення пені у розмірі 0,15% за кожен день прострочення виконання зобов'язання, що становить 54,75 % від суми неповернутого кредит та/або несплачених процентів за рік, є несправедливим та суперечать принципам розумності та добросовісності і є наслідком дисбалансу прав та обов'язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку.

Пунктом 5.3 договору передбачено обов'язок позичальника сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+5 % від суми заборгованості, а суд стягнув фіксовану частину штрафу в розмірі 11,76 доларів США, тоді як умовами договору не передбачено стягнення та нарахування фіксованої частини штрафу у доларах США. Окрім того, нарахування штрафу у фіксованому розмірі 250 грн. суперечить ст.549 ЦК України

Вважає, що застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором ( п.п.5.3, 8.4 договору) є подвійною цивільно-правовою відповідальністю, що заборонено законом.

Посилаючись на норму ст.551 ЦК України, вважає, що ним не було завдано банку значних збитків, а тому просив зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки).

Передбачена п.8.1 кредитного договору комісія у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів є такою, що не відповідає ч.1 ст.509 ЦК та ч.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів». Резервування ресурсів не є послугою в розумінні норм ст.4 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», а тому умова договору про щомісячну винагороду за «резервування ресурсів» у розмірі 4,08% є нікчемною у відповідності до ч.1 ст.203 ЦУК України.

На думку відповідача суд не врахував рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, а банк не надав доказів, що за рахунок предмету іпотеки не задовольнив свої вимоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлено, що згідно кредитного договору №PLRPGK ПАТ КБ «Приватбанк» надав позичальнику ОСОБА_2 кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 27.05.2008 року по 27.05.2018 року у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 19 110,03 дол.США на наступні цілі: у розмірі 15 000,00 дол.США на придбання нерухомості, у розмірі 450,00 дол.США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 257,73 дол.США - страхування майна; 75 дол.США - особисте страхування, а також у розмірі 3327,30 дол.США на сплату страхових платежів у випадку та в прядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту; винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів. Період сплати вважати період з «25» по «01» число кожного місяця. (Пункт 8.1. договору).

Відповідно до п.8.3. забезпеченнями виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека будинку з господарськими будівлями: будинок загальною площею 70,30 кв.м., що знаходиться за адресою: Полтавська область, місто Кременчук, вул.Сумська, буд.91/27.

Відповідно до графіку погашення кредиту щомісячний платіж визначено в розмірі 298,19 доларів США./а.с.11/

Додатковою угодою від 24.10.2011 року до вказаного кредитного договору зменшено суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди, на суму 3095,29 доларів США. Пунктом 2 додаткової угоди передбачено, що у разі порушення позичальником будь-якого з зобов'язань, передбачених у Графіку погашення кредиту, понад 31 день позичальник сплачує банку штраф у розмірі 3095,29 доларів США. Пункт 8.1 Договору викладено в новій редакції, відповідно до якої сума кредиту визначена в розмірі 23 732,36 дол.США. /.с.14-15/

Додатковою угодою від 16.09.2013 року суму заборгованості зменшено на 6135,64 долари США, що є пенею, та змінено редакцію п.8.1. договору щодо розміру непоновлювальної лінії у розмірі 287 621,84 долари США. Погашення заборгованості здійснюється згідно графіку погашення кредиту (додаток до цієї додаткової угоди./а.с.16-/17

В апеляційній інстанції представник банку пояснив, що вказаний в останній додатковій угоді розмір непоновлювальної лінії у сумі 287 621,84 долари США - є помилковим, та слід виходити із розміру заборгованості, що вказаний у додатку до додаткової угоди - 22 203,84 долари США.

Задовольняючи позов та стягуючи з ОСОБА_2 на користь банку заявлену в позові заборгованість на загальну суму 34 511,15 доларів США, місцевий суд виходив з порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором та наданого банком розрахунку, зазначивши, що спір між сторонами з приводу розрахунку заборгованості відсутній.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, оскільки він зроблений без належного з'ясування фактичних обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Виходячи зі змісту кредитного договору, укладеного між сторонами, він є споживчим в розумінні норми ч.1 ст.11 Закону.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про захист прав споживача» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до п.3 ч.5 ст.11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Статею 18 Закону заборонено включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержанням в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК україни).

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення кредитного договору від 27.05.2008 року та додаткових угод до до нього від 24.10.2011 року та від 16.08.2013 року, укладених між сторонами, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо збільшення розміру кредитної невідновлювальної лінії не шляхом реального збільшення суми кредиту, а за рахунок додавання суми пені, на яку відповідно до п.1 додаткових угод повинна бути зменшена заборгованість по кредиту.

На думку колегії суддів такі зміни до умов кредитного договору є недобросовісними маніпуляціями кредитора, направленими на непропорційне збільшення обсягу відповідальності позичальника у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

Конституційний Суд України в рішенні від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг,в абзаці третьому підпункту 3.2. пункту 3 мотивувальної частини рішення, зазначив, що межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Згідно правового висновку Верховного Суду України, висловленогоу справі №6-80цс13 від 25.09.2013 року, за положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України від "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Отже, з урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що умови пункту 8.4. щодо встановлення пені у розмірі 0,15 % за кожен день прострочення виконання зобов'язання, пункту 7.2. щодо винагороди банку за додаткоий моніторинг погашення кредиту, пункту 8.1. щодо винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,08% річних від суми зарезервованих ресурсів - несправедливі та є наслідком дисбалансу прав та обов'язків на шкоду позичальника, а тому є недійсними з моменту укладення договору. Тому рішення місцевого суду в частині стягнення пені в розмірі 6807,93 доларів США та стягнення комісії в розмірі 1120,32 долари США підлягає скасуванню, та в цих вимогах банку необхідно відмовити.

Щодо розміру заборгованості по тілу кредиту, яка підлягає стягненню з позичальника, то колегія суддів виходить із суми заборгованості, визначеної банком станом на день укладення додаткової угоди від 16.08.2013 року в розмірі 17317,36 доларів США. (15152,59 - поточна заборгованість та 2164,77 - прострочена заборгованість), яку відповідач в апеляційній інстанції визнав. З урахуванням сплачених ОСОБА_2 коштів по тілу кредиту за період до 20.05.2015 року в сумі 1818,53 долари США, до стягнення підлягає 15 498,83 доларів США заборгованості по тілу кредиту та 4542,92 долари заборгованості по процентам за користування кредитом, а всього 20 041,75 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 18.05.2016 р. становить 508 455,02грн.

Щодо позовних вимог в частині стягнення штрафу, то колегія суддів виходить з наступного.

Пунктом 5.3 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250грн. + 5% від суми позову.

Враховуючи, що колегія суддів визнала обґрунтованою суму заборгованості в розмірі 20 041,75 доларів США ( еквівалент 508 455,02 грн.), тому відповідач, який допустив порушення кредитних зобов'язань, має сплатити банку штраф у розмірі 25 572,75 грн. ( 250грн. + 5% х508 455,02грн.).

Доводи апеляційної скарги щодо застосування строків позовної давності - є безпідставні, оскільки відповідно до п.5.5 договору сторони встановили термін позовної давності тривалістю 5 років та відповідно до ст.267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Оскільки ОСОБА_2 зазначеної заяви до суду першої інстанції не подавав, колегія суддів позбавлена можливості розглядати таку заяву в суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України щодо присудження позивачеві судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог колегія суддів враховує, що позивачем задоволено вимог на 75% (532027,77 х100:733361,99), тому до стягнення з ОСОБА_2 на користь банку підлягає 2740,50 грн. судового збору (3654 грн. х 75%).

Керуючись ст.ст.303, 304.307, 309 п.п.1,3,4, ст.ст.314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 09 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість станом на 20.05.2015 року по кредитному договору №PLRPGK від 27.05.2008 року в сумі 15 498,83 доларів США заборгованості по тілу кредиту, що за курсом НБУ станом на 18.05.2016 року становить 391 655,43 грн. та 4542,92 доларів США заборгованості по відсоткам за користування кредитом, що за курсом НБУ станом на 18.05.2016 року становить 114 799,59 грн., а всього 20 041, 75 доларів США (двадцять тисяч сорок один долар сімдесят п'ять центів), що за курсом НБУ станом на 18.05.2016 року становить 506 455,02 грн. (п'ятсот шість тисяч чотириста п'ятдесят п'ять гривень дві копійки) та 25 572, 75 грн. штрафу (двадцять п'ять тисяч п'ятсот сімдесят дві гривні сімдесят п'ять копійок).

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" судовий збір в сумі 2740 грн. 50 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом 20 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий-суддя Л.І. Пилипчук

Судді /підписи/ В.П. Пікуль

О.В. Прядкіна

ЗГІДНО: Л.І. Пилипчук