Справа № 303/838/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 червня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Готри Т.Ю., Кожух О.А.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки припиненим за апеляційною скаргою позивачки ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

11 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі Банк) про визнання договору поруки від 14 травня 2008 року припиненим.

Позов мотивовано тим, що 14 травня 2008 року між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» було укладено кредитний договір строком до 11 травня 2018 року. На забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним договором 14 травня 2008 року укладено договір поруки між ОСОБА_1 та відповідачем, який відповідно до умов договору набрав чинності з моменту підписання і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Позичальник зобовязався повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у пункті 8.1, повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку вказаного в абз.1 пункті 8.1 договору. У разі порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1. на 120 календарних днів, - сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.

Починаючи з 10 січня 2009 року відбулося системне порушення термінів оплати, передбачених пунктом 8.1.1. кредитного договору та накопичення заборгованості. Таким чином, 31 травня 2009 року у банку виникло право достроково стягнути всю суму заборгованості за кредитним договором, а строк повернення кредиту був змінений з 11 травня 2018 року на 31 травня 2009 року. 10 серпня 2009 року Банк звернувся до суду з позовом про дострокове повернення заборгованості та звернення стягнення на будинок та земельну ділянку в рахунок погашення заборгованості.

Посилаючись на те, що договір поруки, на її думку, припинився 09 серпня 2014 року, з урахуванням пункту 12 договору поруки, позивачка просить визнати припиненою поруку від 14 травня 2008 року.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки від 14 травня 2008 року припиненим відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, неповним зясуванням цих обставин, порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, просила скасувати оскаржуване нею рішення й ухвалити нове рішення про визнання поруки припиненою.

Межі доводів апеляційної скарги суд першої інстанції не врахував те, що в серпні 2009 року Банк звернувся до суду із позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитним довогором шляхом звернення стягнення на заставне майно, і таким чином змінив строк повернення кредиту з 11 травня 2018 року на 31 травня 2009 року дату, коли у ОСОБА_3 виникло право дострокового стягнення всієї суми боргу, та невірно послався на необхідність зясування даної обставини в іншому судовому процесі. Закінчення строку дії договору поруки 09 серпня 2014 року, у звязку зі зміною строку виконання основного зобовязання за кредитним договором 31 травня 2009 року та спливом пяти років, на думку апелянтки, є підставою для визнання поруки припиненою

Представник позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_5 просила відхилити апеляційну скаргу як безпідставну та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності позивачки ОСОБА_1, яка повідомлена про час і місце розгляду справи, що вбачається з повідомлення про вручення судової повістки.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як матеріалами справи так і судом встановлено, що 14 травня 2008 року між публічним акціонерним товариством КБ «ПриваБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № MKА0GА, відповідно до якого остання отримала кредит в сумі 19780.73 доларів США строком до 11 травня 2018 року, зі сплатою річних відсотків за користування кредитом (а.с. 10-17).

У забезпечення виконання боргових зобовязань за вказаним вище кредитним договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14 травня 2008 року було укладено договір поруки, за умовам якого договір набирає чинності з моменту підписання сторонами і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором (а.с. 8-9).

Пунктом 12 Договору поруки визначено, що порука за цим Договором припиняється після закінчення 5 (пяти) років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Відповідно до ст. 559 ЦК України порука припиняється: 1) з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; 2) якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; 3) у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника; 4) після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що заявлені вимоги про визнання договору поруки припиненим з 09 серпня 2014 року є необґрунтованими, оскільки посилання на те, що у звязку з виникненням у ОСОБА_3 31 травня 2009 року права достроково стягнути всю суму заборгованості за кредитним договором, з урахуванням пункту 8.1.1. договору кредиту, строк повернення кредиту був змінений з 11 травня 2018 року на 31 травня 2009 року, не найшли свого підтвердження належними доказами, і не є підставами в розумінні ст. 559 ЦК України для визнання поруки припиненю. Крім того до сьогоднішнього дня тривають судові процеси щодо стягнення заборгованості за спірним кредитним договором та договором поруки.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Як вбачається із наданого розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № MKА0GА від 14 травня 2008 року, починаючи з 10 січня 2009 року відбулося системне порушення строків сплати кредитних внесків, тобто 31 травня 2009 року у ОСОБА_3 виникло право на дострокове стягнення кредитних коштів в повному обсязі (а.с. 18-21).

Строк дії кредитного договору, укладеного 14 травня 2008 року між ОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» встановлено до 11 травня 2018 року. Договір поруки, укладений між позивачкою та ОСОБА_3 на забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором набрав чинності з моменту його підписання 14 травня 2008 року і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Пунктом 8.1.2. кредитного договору передбачено, що у разі пропущення термінів оплати, передбачених п. 8.1.1. (в т.ч. оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення коредиту (залишку заборгованості по кредиту) відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 днів (а.с. 16).

Виходячи із умов вищевикладеного пункту Договору кредиту та враховуючи те, що починаючи з 10 січня 2009 року відбулося порушення строку сплати кредиту, а 120 днів з дня порушення припадає на травень місяць, то твердження апелянтки про те, що відбулася зміна строку повернення кредиту з 11 травня 2018 року на 31 травня 2009 року слід взяти до уваги, як такі, що ґрунтуються на матеріалах справи, умовах договорів кредиту та поруки й нормах закону.

Крім того, такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у Постанові від 06 липня 2015 року по справі № 6-616цс15, а саме:

«Відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України, у разі якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Отже, виходячи з умов кредитного договору та положень статті 599 ЦК України днем настання виконання основного зобов'язання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу наданого банком у вимозі строку для добровільного виконання зобов'язання за кредитним договором.»

Зазначені норми закону залишилися поза увагою суду першої інстанції та застосовані ним не були.

Крім того відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 17.09.2014 по справі № 6-53цс14 при вирішенні питання припинення поруки слід враховувати те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки, в тому числі: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Виходячи з положень статті 559 ЦК України, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

В суді апеляційної інстанції встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором № MKА0GА від 14 травня 2008 року тільки 14 липня 2015 року і провадження у справі відкрито 10 серпня 2015 року.

Оскільки строк виконання основного зобовязання було змінено на травень 2009 року, а відповідно до умов договору поруки строк дії такого закінчився після спливу пяти років від дати виконання основного зобовязання, тобто в травні 2014 року, а з позовом в суд до поручителя ОСОБА_3 звернуся тільки в липні 2015 року після закінчення строку дії договору поруки, то поруку слід вважати припиненою.

Отже, проаналізувавши в сукупності встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи, підтверджені дослідженими доказами, що були надані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень, судова колегія приходить до висновку, що вимоги позивачки про припинення поруки є підставними та доведеними належними і допустимими доказами, а тому оскаржуване рішення на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України слід скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Розмір судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України становить 1170,00 грн. судового збору, які належить стягнути з відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 28 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати припиненою поруку за договором поруки від 14 травня 2008 року, укладеним між ОСОБА_6 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» на забезпечення кредитного Договору № MKА0GА від 14 травня 2008 року.

Стягнути з приватного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1170,00 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: