АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/290/16 Справа № 206/3260/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Черненкової Л.А., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Надра» за участю третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом до суду посилаючись на те, що 05 березня 2007 року між ним та ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1493-ПР, відповідно до умов якого він одержав кредит у розмірі 36 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 14,49% річних, строком до 20 лютого 2017 року.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між ним та банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Також з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та банком було укладено договори поруки.

В 2013 році відповідач звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором та рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2014 року з ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 8/2007/840-К/1493-ПР від 05 березня 2007 року в сумі 518 940,57 грн.

Вважає, що при укладенні кредитного договору були порушенні його права, як споживача кредитних послуг, оскільки не отримав від банку усю передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» інформацію. Крім того його не попередили про валютні ризики, а тому кредитний договір є несправедливим та таким, що не відповідає вимогам ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 230 ЦК України, тому є недійсним.

Рішенням Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.54-56).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 05 березня 2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра»

правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1493-ПР, відповідно до умов якого він одержав кредит у розмірі 36 000 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 14,49% річних, строком до 20 лютого 2017 року.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором між ним та банком було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Також з метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та банком було укладено договори поруки.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами в порядку ст. 212 ЦПК України, дійшов до правильного висновку про те, що підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, ст.ст. 11,18,19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання кредитного договору недійсним немає, так як позивач не довів введення його в оману з боку відповідача під час укладення кредитного договору, оскільки перед його підписанням він мав можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписав, а також наявність умов для визначення такого договору несправедливим, що є його процесуальним обовязком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають обставинам, встановленим у справі та чинному законодавству, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права та обовязки, що складають зміст договірного зобовязання.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Суд першої інстанції встановив, що спірний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

Слід зауважити, що умовами визначеними п. п. 1.1, 1.3.1, 1.3.2, 1.4, 3.3.1, 3.3.2, 3.3.3, 3.3.4 укладеного договору були передбачені розмір процентної ставки, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність (до 20 числа щомісяця з кінцевим терміном повернення 20 лютого 2017 року), обсяги платежів (щомісячна сума мінімально необхідного платежу у розмірі 597,61 доларів США).

Доводи апеляційної скарги про відсутність можливості правильно визначити суму заборгованості по сплаті кредиту, процентам і комісії колегія судів не приймає до уваги, як належним чином необґрунтовані, надумані та не встановлюють порушення прав позивача, між тим випливають з фактичної його незгоди з наявністю заборгованості, тому як позивач з даним позовом звернувся лише після ухвалення рішення суду від 11 лютого 2014 року про стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором на користь банківської установи та всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України не виконав свій процесуальний обовязок, оскільки не скористався своїм правом звернутися з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, у звязку із чим судом справа розглянута на підставі наявних доказів.

Не знаходять свого підтвердження посилання про введення позивача в оману шляхом замовчування повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, що призводить до порушення чинного законодавства, виходячи з наступного.

Згідно з п. 3.1 постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобовязані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача.

У разі ненадання зазначеної інформації субєкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст. ст. 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів у справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_6

ОСОБА_7