Справа № 199/9744/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

19.05.2016 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Куземі О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права спільної часткової власності на квартиру, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Міністерство юстиції України,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідачів про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, визнання права спільної часткової власності на квартиру. У підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 04 липня 1998 року продали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належну їм квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить розписки. Продаж був здійснений за 8200 доларів США. Однак, в договорі купівлі-продажу квартири покупцем був записаний ОСОБА_2, рідний брат позивача. Такі дії були вчинені відповідно домовленості між рідними братами про те, що після оформлення необхідних документів, відповідач ОСОБА_2 переоформить право власності на спірну квартиру на одного із позивачів. Договір купівлі-продажу був оформлений на ОСОБА_2, оскільки ОСОБА_1 не мала паспорту громадянина України, перебувала на консульському обліку, як громадянка ОСОБА_6, паспорт громадянина України отримала лише 24.04.2003 року. У звязку з цим вона не мала можливості надати дозвіл навіть на оформлення квартири на ОСОБА_2, як на свого чоловіка.

Позивачі зазначають, що вони зареєстрували шлюб 08 грудня 1995 року. Купівлю спірної квартири здійснили за спільні кошти подружжя. ОСОБА_2 Джабраіл огли на час підписання договору працював лише три місяці, коштів для придбання квартири не мав. Крім того, він до 2015 року визнавав за позивачами право власності на спірну квартиру. Він ніколи в квартирі не проживав, в ній не зареєстрований, комунальні послуги за утримання квартири не сплачував. Окрім цього, він, як сторона договору, майно не прийняв, ключів від квартири від продавців не отримував, в неї не вселився і не користується як житлом до теперішнього часу. В 1999 році після здійснення ремонту, позивачі вселилися в квартиру, користуються цим житловим приміщенням до теперішнього часу, на проведення ремонту позивачі витратили 80000 гривень.

Позивач ОСОБА_2 посилається на те, що він страждає на хворобу серця, перебуває на обліку у терапевта, кардіолога, невропатолога, є інвалідом 3-ї групи, тому через його хворобу позивачі своєчасно не мали можливості переоформити право власності на своє імя. Окрім цього, ОСОБА_2 видав своєму рідному братові довіреність, згідно якої він має право розпоряджатися квартирою на свій розсуд. У звязку з чим, позивачі просили суд поновити їм процесуальний строк на звернення до суду з цим позовом, визнавши причини пропуску поважними; визнати недійсним укладений 04 липня 1998 року між ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2Правда» м. Дніпропетровська в частині визначення покупцем ОСОБА_2; визнати покупцями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в рівних частках по ? частини кожному спірної квартири по договору купівлі-продажу від 04 липня 1998 року; визнати право власності ОСОБА_1 на ? частину квартири; визнати право власності ОСОБА_2 на ? частину квартири; скасувати реєстрацію права власності на квартиру №71 в будинку №81 по пр.ім.Газети «Правда» за ОСОБА_2.

Позивачі та їх представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Пояснили суду також, що на час укладення спірного договору у позивача ОСОБА_1 був паспорт радянського зразка з відміткою про громадянство України, проте, він підлягав заміні у звязку із зміною прізвища після укладення шлюбу.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, оскільки квартира належить йому, оскільки зареєстрована на його імя та куплена за його кошти, які він копив та віддавав все старшому брату, бо були довірчі стосунки. Не заперечував той факт, що позивачі проживали постійно у спірній квартирі, робили ремонт, оскільки старший брат був одружений та в нього народилася дитина, а він був самотній та проживав у гуртожитку за місцем реєстрації старшого брата. Надавав брату довіреності на розпорядження квартирою, оскільки між ними були довірчі стосунки. Після того, як позивачі купили собі іншу квартиру в цьому ж будинку, а в спірну квартиру пустили квартирантів, між ним та братом виник конфлікт, його старший брат заперечує його право власності.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі з тих же підстав, посилався також на пропуск позивачами строку звернення до суду.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнала, зазначила що покупцями спірної квартири були позивачі, які оглядали квартиру, надали їй та її доньці ОСОБА_5 гроші за квартиру. Після купівлі квартири, ключі від неї та технічний паспорт нею був переданий позивачу ОСОБА_2. Відповідача вона вперше бачить у судовому засіданні. Просила позов задовольнити.

Представник третьої особи, Міністерства юстиції України, в судовому засіданні просила винести рішення на розсуд суду.

Третя особа, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, до судового засідання не зявилась, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, матеріали справи містять заяву про розгляд справи у її відсутність.

Вислухавши пояснення учасників процесу, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 04 липня 1998 року між ОСОБА_3, ОСОБА_16 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири №71 в будинку №81 по пр.ім.Газети «Правда», який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами), які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. ОСОБА_4 недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Проте, позивачами у позові, не зазначено таких підстав, встановлених законом, для визнання вищезгаданого правочину частково недійсним.

Крім того, позивачами, в даному випадку, не надано належним та допустимих доказів відповідно до ст. 60 ЦПК України, на підтвердження посилань щодо неможливості оформлення спірної квартири на ОСОБА_1 у звязку з тим, що остання не мала паспорту громадянина України, а перебувала на консульському обліку, як громадянка ОСОБА_6. Згідно пояснень позивачів, ОСОБА_1 мала паспорт радянського зразка з відміткою про громадянство України, проте, він підлягав заміні через зміну прізвища після укладення шлюбу. Таким чином, пояснення позивачів є суперечливими, та будь-якими доказами не підтверджені. Крім того, відповідно до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. N 18/5, а також ст. 23 Кодексу про шлюб та сімю України, які діяли на час укладення спірного правочину, зазначено, що при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, не вимагалась згода чоловіка або дружини щодо придбання майна одним з подружжя, така згода у письмовій формі вимагалась лише для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення. Отже, доводи позивачів щодо неможливості укладення спірного договору з позивачем ОСОБА_17, також є безпідставними. Крім того, позивачами не надано постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, чи будь-якого іншого доказу щодо відмови нотаріуса у посвідчені правочину купівлі-продажу квартири за участю позивачів.

Факт проживання позивачів у квартирі №71 в будинку №81 по пр.ім.Газети «Правда» в м. Дніпропетровську, що був визнаний сторонами по справі та підтверджений поясненнями свідків, лише підтверджує факт користування позивачами чужим майном, що не суперечить закону та передбачено, зокрема, ст. 395 ЦК України, та не є підставою для визнання спірного правочину частково недійсним. Також є безпідставними твердження позивачів щодо того, що відповідач ОСОБА_2 не набув права власності на спірну квартиру, бо спірне майно за договором фактично останньому не передано, оскільки відповідачі передали саме позивачам як ключі від квартири, технічну документацію, так і оригінал спірного договору, оскільки згідно вимог ч.4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, а не з моменту передачі майна.

Також, позивачами не надано належних та допустимих доказів щодо джерел набуття коштів на придбання вищевказаної квартири, у той час як в матеріалах справи міститься довідка щодо заробітної плати відповідача ОСОБА_2, видана ПАТ «Інтерпайп Нижньодніпровський трубопрокатний завод» від 12.02.2016 року № 110, що підтверджує платоспроможність останнього.

Розписка від 04.07.1998 року щодо отримання ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 8200 доларів США за продаж спірної квартири, також, на думку суду, не може бути належним доказом набуття останнім права власності на квартиру.

Таким чином, суд вважає, що позивачами суду не підтверджені належними та допустимими доказами їх доводи щодо підстав недійсності спірного правочину, тому договір купівлі-продажу від 04 липня 1998 року квартири №71 в будинку №81 по пр.ім.Газети «Правда» в м. Дніпропетровську визнанню частково недійсним не підлягає. А отже, відповідно до даного результату розгляду справи, не підлягають і вимоги позивачів щодо визнання за ними права власності на спірну квартиру.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору віднести за рахунок позивачів, судові витрати відповідачем не понесені.

Керуючись ст.ст. 203,215 ЦК України,ст.ст.10, 60, 130, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири,визнання права спільної часткової власності на квартиру,- відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок позивачів по справі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, що не були присутніми при його проголошенні,- у той же строк з дня отримання копії рішення.

Суддя: