АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Винту Ю. М., Перепелюк Л. М.,

секретар Тодоряк Г. Д.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Чернівецької обласної державної адміністрації до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Чернівецький окружний адміністративний суд, Першотравневий районний відділ управління Державної міграційної служби у Чернівецькій області, про виселення та зняття з реєстраційного облікуза апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 серпня 2015 року,

встановила:

У квітні 2015 року Чернівецька обласна державна адміністрація (далі Чернівецька ОДА) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та членів його сімї ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення із займаного службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстраційного обліку.

Позивач зазначав, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 11 жовтня 2011 року №652/17 «Про видачу ордерів, виключення квартир із числа гуртожитків, та поселення у маневровий фонд міської ради» житлове приміщення по вул. Кармелюка, 110Б/106 закріплене як службове за Чернівецьким окружним адміністративним судом та видано ордер ОСОБА_2, як судді вказаного суду, та членам його сім'ї ОСОБА_4, ОСОБА_5, які зареєстровані за вказаною адресою.

У подальшому ОСОБА_2 обрано суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 припинив трудові відносини із Чернівецьким окружним адміністративним судом, Чернівецька ОДА просила виселити ОСОБА_2 та членів його сім'ї із службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення (ст. 124 ЖК України), а також зобов'язати Першотравневий РВ УДМС у Чернівецькій області зняти відповідачів з реєстраційного обліку за відповідною адресою.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_2 Ю, ОСОБА_4, ОСОБА_5 із службового житлового приміщення, розташованого за адресою АДРЕСА_2 без надання іншого житлового приміщення.

У задоволенні вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов частково та ухвалюючи рішення про виселення ОСОБА_2 та членів його сімї, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2, якому було надане в користування службове приміщення, припинив трудові відносини з Чернівецьким окружним адміністративним судом, а тому підлягає виселенню із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 118, 124 ЖК України.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права, що згідно з пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в частині виселення відповідачів та ухвалення нового рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити.

У справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №652/17 від 11 жовтня 2011 року «Про видачу ордерів, виключення квартир із числа гуртожитків та поселення у маневровий фонд міської ради» житлове приміщення під № 106 в будинку № 110-Б по вул. Кармелюка в Чернівці закріплене як службове за Чернівецьким окружним адміністративним судом, суддею якого був ОСОБА_2 та видано останньому спеціальний ордер на вселення його та членів сімї ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у двокімнатну квартиру № 106 в будинку № 110-Б, блок «В» по вул. Кармелюка в м. Чернівці.

ОСОБА_6 Верховної ОСОБА_6 України від 12 січня 2012 року ОСОБА_2 обрано суддею Апеляційного суду Івано-Франківської області.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує забезпечення судді та його членам сімї жилими приміщеннями відповідно до Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Відповідно до статті 124 ЖК України робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Не може бути виселено без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, зокрема, сімї військовослужбовців; осіб, звільнених у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників (стаття 125 ЖК України).

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у звязку з переміщенням по службі одного із подружжя, повязаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_2 не припинив свою трудову діяльність як суддя, він лише був переобраний з одного суду до іншого та в іншому регіоні, у якому не був забезпечений житлом.

ОСОБА_6 Міністрів Української РСР від 4 лютого 1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення», яка є чинною, затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР (далі Положення).

Розділом IV Положення визначено хто може бути виселений із службового приміщення без надання іншого приміщення: робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку (п. 34).

Згідно з пунктом 35 Положення без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у пункті 34 цього Положення, не може бути виселено: інвалідів війни та інших інвалідів з числа військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби, або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті; учасників Великої Вітчизняної війни, які перебували у складі діючої армії; сім'ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті СРСР чи при виконанні інших обов'язків військової служби; сім'ї військовослужбовців; інвалідів з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ СРСР, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових

обов'язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

У справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 на час предявлення позову та розгляду справи працює в судовій системі більше 10 років, не припинив трудову діяльність із судовою системою, є діючим суддею, а тому вимоги про виселення його та членів сімї із службового житлового приміщення без надання іншого житла є безпідставними.

Тому у задоволенні позову Чернівецької ОДА про виселення відповідачів зі спірного жилого приміщення слід відмовити.

Водночас доводи апелянта про те, що у позові слід відмовити з тих підстав, що Чернівецька ОДА не є власником спірного житла, а тому не вправі ініціювати питання про виселення відповідачів є необґрунтованими.

У справі встановлено, що саме за ініціативою Чернівецької ОДА, у володінні якої знаходилося спірне жиле приміщення, воно закріплено за Чернівецьким окружним адміністративним судом як службове.

Тому у даній справі Чернівецька ОДА є належним позивачем.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, в цій частині воно відповідає нормам матеріального права, а тому підстав для скасування рішення саме у цій частині немає.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України розподіл судових витрат слід змінити: замість стягнення витрат зі сплати судового збору з відповідачів на користь Чернівецької ОДА, такі витрати слід стягнути з позивача на користь відповідача ОСОБА_2

Зокрема, з позивача на користь ОСОБА_2 слід стягнути 560 грн 28 коп. - витрат зі сплати судового збору, з яких 267 грн 96 коп. за подання апеляційної скарги (в частині оскарження рішення про вирішення вимог про виселення) та 292 грн 32 коп. половини витрат за подання касаційної скарги (584,64/2=292,32).

На підставі наведеного та керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 серпня 2015 року в частині задоволення позову Чернівецької обласної державної адміністрації про виселення скасувати.

У позові Чернівецької обласної державної адміністрації до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення відмовити.

У решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розподіл судових витрат змінити.

Стягнути з Чернівецької обласної державної адміністрації на користь ОСОБА_2 560 (пятсот шістдесят) гривень 28 коп. витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Ю. М. Винту

ОСОБА_7