Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 332/2015/15Головуючий у 1-й інстанції Андрюшина Л.А.
Пр. №22-ц/778/1722/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округа ОСОБА_5, Приазовська районна державна нотаріальна контора про визнання нікчемним правочину

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с.3-4, 90), в якому просив визнати нікчемним правочин у вигляді заповіту ОСОБА_6 від 12.12.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстраційним номером 11044.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що 21 жовтня 2014 року помер ОСОБА_6, який є його батьком. Згідно із ст. 1261 ЦК України він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька та 23 лютого 2015 року звернувся до Приазовської районної державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька. Але, під час оформлення документів, він був повідомлений нотаріусом про наявність заповіту, складеного його батьком на користь відповідача ОСОБА_3, який був посвідчений 12.12.2009 року приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 за реєстровим № 11044. Вказаний заповіт, що начебто підписаний його батьком ОСОБА_6, він вважає нікчемним, оскільки заповіт, на його думку, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, оскільки сам заповіт, а також посвідчувальний напис його батька ОСОБА_6 від 12.12.2009р. не містить відомостей про дійсність посвідчувального підпису заповідача, передбачених ч.2 ст. 1247 ЦК України: заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Такий висновок щодо недійсності підпису на заповіті від 12.12.2009 року ОСОБА_6 він робить виходячи з наступного. Ним, від фермерського господарства «Віт-Агро» у лютому 2015 року отримано договір оренди землі від 01 жовтня 2014 року, укладений між спадкодавцем ОСОБА_6 та фермерським господарством «Віт-Агро» площею 9,09га, розташованої на території Верхньорогачинської селищної ради Верхньорогачинського району Херсонської області, на якому зразок підпису його батька за 20 днів до смерті, повністю не відповідає зразку підпису заповідача у заповіті від 12.12.2009 року, та, на його переконання, не належить його померлому батькові. Додатковим доказом цього твердження є також заповіт складений ОСОБА_6 на його користь 12 листопада 2004 року, посвідчений у приміщенні Долинської сільської ради Запорізького району Запорізької області, згідно до змісту якого, батько у спадщину передав йому земельний пай відповідно до державного акту на право приватної власності на землю № 233 від 15.08.2002 року. Цей факт опосередковано підтверджує, що відповідно до суттєвої частини свого майна спадкодавцем вже було зроблено розпорядження на випадок його смерті. За вказаних обставин він вважає, що в заповіті від 12.12.2009 року стоїть підпис, який не належить його батькові ОСОБА_6 і на даний час неможливо встановити волевиявлення та відповідність такого волевиявлення внутрішній волі спадкодавця, що є порушенням загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачених ч.3 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст. 1247 ЦК України, у разі, якщо заповідач не може підписати складений ним заповіт, його текст підписує інша особа за його дорученням, в його присутності за правилами ч.4 ст. 207 ЦК України, але у заповіті від 12.12.2009 року підписи інших осіб відсутні. Оскільки він вважає, що заповіт від 12.12.2009 року не був підписаний його батьком особисто і той підпис, який мається на заповіті не належить заповідачу, цей заповіт є нікчемним.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року (т.с. 1 а.с.240-245) у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округа ОСОБА_5, Приазовська районна державна нотаріальна контора про визнання нікчемним правочину у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 1 а.с. 252-257) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 подав апеляційному суду заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (т.с. 2 а.с. 12-16).

У судове засідання 14.04.2016 року повідомлені про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України (т.с. 2 а.с. 6-9) всі треті особи у цій справі та представники останніх не зявились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Треті особи - ОСОБА_4 та Приазовська районна державна нотаріальна контора про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили.

Третя особа приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 подала апеляційному суду заяву (т.с. 2 а.с.10), в якій просила розглядати дану справу апеляційним судом за її відсутності, проти задоволення вимог позивача заперечувала.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів апеляційного суду визнала неповажною причину неявки всіх третіх осіб і представників останніх та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх третіх осіб та представників останніх за присутністю сторін і представників останніх.

У судовому засіданні 14 квітня 2016 року позивач ОСОБА_7 та представник останнього за довіреністю (т.с. 1 а.с. 89) ОСОБА_8 не підтримали раніше подане апеляційному суду через канцелярію 12.04.2016 року клопотання позивача (т.с. 2 а.с. 17-18) про здійснення часткового відтворення технічного запису судового засідання аудіофонограми судового засідання від 14 липня 2015 року запису № 115537 у фрагменті запису з 25 хвил. 50 сек. По 26 хвил. 30 сек. підчас слухання справи за апеляційною скаргою, тому останнє апеляційним судом у цій справі не розглядалось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та представників останніх, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 203-204, 1217, 1223, 1233-1234, 1247 ЦК України, ст. ст. 10-11, 60-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із необґрунтованості, недоказаності, недоведеності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що батьком позивача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_6 (свідоцтво про народження, копія т.с. 1 а.с.8).

ОСОБА_6 помер 21 жовтня 2014 року (свідоцтво про смерть, копія т.с. 1 а.с.5).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені і статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадщину виникає у день відкриття спадщини.

Після смерті спадкодавця ОСОБА_6 Приазовською районною державною нотаріальною конторою була відкрита спадкова справа 41/2015 (витяг з реєстру т. с. 1 а.с.6).

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1); право на заповіт здійснюється особисто; вчинення заповіту через представника не допускається (ч.2).

Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Ст. 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, згідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначених у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст. 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Із заповіту від 12 листопада 2004 року, посвідченого секретарем виконкому Долинської сільської ради та зареєстрованого в реєстрі за №209, встановлено, що ОСОБА_6 на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належний йому земельний пай заповідав сину позивачу ОСОБА_2 (т.с. 1 а.с.7).

Відповідно до заповіту від 12 грудня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №11044, ОСОБА_6, розуміючи значення своїх дій та діючи добровільно без погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав ОСОБА_3 (відповідачу у цій справі). В заповіті зазначено, що його текст записано нотаріусом зі слів заповідача вірно, та до підписання прочитано ним вголос у присутності нотаріуса. Цей заповіт складено і посвідчено в двох примірниках, кожний з яких власноручно підписаний заповідачем. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено (т.с. 1 а.с.132).

Згідно із вимогами ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт; заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить (ч.2); кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним (ч.3).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 суду першої інстанції пояснив, що померлий ОСОБА_6 є його батьком, а позивач і відповідач є його братами, з якими у нього нормальні стосунки. За життя батька він був свідком розмови, що відбулася між батьком та відповідачем ОСОБА_3, при якій батько пояснював, що хоче залишить своє майно останньому, як молодшому синові, а той повинен його поховати. Ця розмова відбувалася приблизно за шість-сім років до смерті батька. В подальшому ОСОБА_3 показував заповіт батька, який був складений на його імя. Він на спадщину після смерті батька не претендує.

Свідок ОСОБА_10 суду першої інстанції пояснила, що вона проживала разом однією сімєю з ОСОБА_6 Останні роки життя батькові допомагав його молодший син ОСОБА_11, возив його до лікарні, а син ОСОБА_12 нічого для батька не робив. Її чоловік вирішив, що все його майно після смерті залишить молодшому сину ОСОБА_11. Вони їздили до нотаріуса, де був складений заповіт, який її чоловік ОСОБА_6 передав своєму молодшому сину ОСОБА_11. Про складання іншого заповіту їй нічого невідомо.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відповідно до норми ст. 203 ЦК України є: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що заповіт ОСОБА_6 від 12 грудня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за №11044 судом першої інстанції, відповідає як загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину (ст.203 ЦК України), так і загальним вимогам щодо форми заповіту, які визначені ст. 1247 ЦК України, а саме: цей заповіт складено у письмовій формі, зазначені місце та час його складання, на ньому мається підпис заповідача ОСОБА_6 Заповіт посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 11044.

Із заповіту вбачається, що його текст записаний нотаріусом зі слів заповідача ОСОБА_6 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, та до підписання прочитаний заповідачем ОСОБА_6 вголос у присутності нотаріуса та підписаний, що також відповідає вимогам ст. 1248 ЦК України.

Згідно із висновками судової почеркознавчої експертизи № 4109-15 від 21.12.2015 року (т.с. 1 а.с. 162-175):

- підписи в оригіналі заповіту ОСОБА_6 від 12.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 11044, що зберігається у матеріалах приватного нотаріуса ОСОБА_5 та на примірнику цього ж заповіту, який вилучено у ОСОБА_3 виконані однією особою;

- в звязку з тим, що підписи у оригіналі заповіту ОСОБА_6 від 12.12.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 11044, що зберігається у матеріалах приватного нотаріуса ОСОБА_5 та примірнику цього ж заповіту, який вилучено у ОСОБА_3, виконані безлітерною транскрипцією, а експерту надані вільні зразки почерку та підпису у вигляді скороченого написання прізвища ОСОБА_6 і серед них відсутній варіант безлітерної транскрипції,

встановити чи виконані досліджувані підписи самим ОСОБА_6 чи іншою особою, не надається можливим.

- рукописні записи розшифровки прізвища ОСОБА_6 в заповіті від 12.11.2004, який посвідчений секретарем виконкому Долинської сільської ради ОСОБА_13, реєстровий номер 209 в графі «Підпис»; заповіті від 12.12.2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, реєстровий № 11044 в графі «Підпис» та підписи в договорі оренди землі від 01.10.2014 року, укладеному між ОСОБА_6 та головою Фермерського господарства «Віт-Агро» в графі «РЕКВІЗИТИ І ПІДПИСИ СТОРІН, ОРЕНДОДАВЕЦЬ Підпис»; акті про передачу та прийом земельної ділянки в натурі(без дати) укладеному в смт. Верхній Рогачик в графі «Підпис»; акті про визначення меж земельної ділянки в натурі (без дати), укладеному в смт. Верхній Рогачик в графі «Орендодавець» ОСОБА_6, - виконані однією особою.

- рукописні записи «ОСОБА_4С.» в графі «Підписи» обох примірників заповіту від 12.12.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 11044, - виконані самим ОСОБА_6

В якості одного з доказів в обґрунтування своїх позовних вимог позивач у цій справі посилався на висновок судової почеркознавчої експертизи, відповідно п. 2 висновків якої зазначено, що встановити чи виконані досліджувані підписи на заповіті від 12.12.2009 року самим ОСОБА_6 чи іншою особою, не надається можливим, і це на думку позивача є надзвичайною обставиною.

Згідно із ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, оцінюючий наданий позивачем в якості доказу вищевказаний висновок судової почеркознавчої експертизи, суд першої інстанції правильно дійшов до переконання, що цей доказ може бути взятий до уваги, оскільки він не суперечить іншим доказам дослідженим в судовому засіданні, зокрема, в судовому засіданні позивач ОСОБА_2 визнав та підтвердив суду першої інстанції ту обставину, що в заповіті від 12.11.2004 року, який посвідчений секретарем виконкому Долинської сільської ради ОСОБА_13, реєстровий номер 209, в договорі оренди землі від 01.10.2014 року, укладеному між ОСОБА_6 та головою Фермерського господарства «Віт-Агро», в акті про передачу та прийом земельної ділянки в натурі укладеному в смт. Верхній Рогачик, в акті про визначення меж земельної ділянки в натурі укладеному в смт. Верхній Рогачик мається підпис, що належить його померлому батьку ОСОБА_6, та визнав факт підписання перелічених документів саме його батьком особисто.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Висновком судової почеркознавчої експертизи № 4109-15 від 21.12.2015 року був підтверджений той факт, що рукописні записи розшифровки прізвища ОСОБА_6 в заповіті від 12.11.2004, який посвідчений секретарем виконкому Долинської сільської ради ОСОБА_13, реєстровий номер 209 в графі «Підпис»; заповіті від 12.12.2009 року, який посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5, реєстровий № 11044 в графі «Підпис» та підписи в договорі оренди землі від 01.10.2014 року укладеному між ОСОБА_6 та головою Фермерського господарства «Віт-Агро» в графі «РЕКВІЗИТИ І ПІДПИСИ СТОРІН, ОРЕНДОДАВЕЦЬ Підпис»; акті про передачу та прийом земельної ділянки в натурі(без дати) укладеному в смт. Верхній Рогачик в графі «Підпис»; акті про визначення меж земельної ділянки в натурі(без дати) укладеному в смт. Верхній Рогачик в графі «Орендодавець» ОСОБА_6,- виконані однією особою, що з урахуванням вищевказаної обставини, визнаної позивачем ОСОБА_2, підтверджує їх виконання саме померлим ОСОБА_6 При цьому експерт зазначає, що рукописні записи «ОСОБА_4С.» в графі «Підписи» обох примірників заповіту від 12.12.2009, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 11044, - виконані самим ОСОБА_6

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість взяти до уваги висновок судової почеркознавчої експертизи, так як він не суперечить іншим належним та допустимим доказам, наявним у матеріалах цієї справи.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив із того, що вказаний висновок не є категоричним, так як в ньому категорично не зазначено, що досліджувані підписи у заповіті від 12.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 11044 виконані не ОСОБА_6, а лише зазначено, що встановити чи виконані досліджувані підписи самим ОСОБА_6 чи іншою особою, не надається можливим.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов до переконання, що посилання позивача на ту обставину, що його батько ОСОБА_6 особисто не підписував заповіт від 12.12.2009 року ніякими доказами у суді першої інстанції не були підтверджені.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Ст. 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підстав доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з зазначених правових норм, суд першої інстанції також правильно зазначав, що спосіб захисту своїх прав обирає позивач, суд не має права на власний розсуд змінювати спосіб захисту прав, обраний позивачем.

Звертаючись до суду із позовом у цій справі, ОСОБА_2 просив суд встановити нікчемність правочину у вигляді заповіту ОСОБА_6 від 12.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 реєстровий номер 11044.

За приписами ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо встановлена законом, або якщо він визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину, як визначено в частині 1 статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до розяснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч.1 ст. 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що заявляючи позовні вимоги про визнання нікчемним правочину у вигляді заповіту ОСОБА_6 від 12.12.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 реєстровий номер 11044 , позивач ОСОБА_2 посилався на ту обставину, що цей заповіт не був підписаний особисто його батьком ОСОБА_6 та цей підпис не належить останньому, а тому, на його думку, такий заповіт не відповідає вимогам щодо його форми та посвідчення і є нікчемним. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що підпис, який мається на заповіті від 12.12.2009 року, відрізняється від підпису його батька ОСОБА_2, що мається на договорі оренди землі від 01 жовтня 2014 року та заповіті від 12 листопада 2004 року, який був складений раніше батьком на його імя.

Отже, фактично позивач ОСОБА_2 заперечував дійсність правочину, який є оспорюваним, але при цьому ним обраний інший спосіб захисту свого права, оскільки він просив суд не визнати такий правочин недійсним, а встановити його нікчемність.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов також до переконання, що позивачем також невірно обраний спосіб захисту свого порушеного права.

Суд першої інстанції правильно вважав, що у задоволенні заявлених у цій справі позовних вимог позивача, при вищевикладених встановлених судом фактичних обставинах цієї справи, слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_2 мав право в силу вимог ст. 3 ЦК України звернутись до суду із вищезазначеним позовом до ОСОБА_3

Саме ОСОБА_2, як позивачеві належить право, обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема визнавати вищезазначений заповіт батька на відповідача нікчемним чи недійсним.

Відповідно до п. 5 постанови ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може предявлятися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину.

Проте, якщо позивач ОСОБА_2 обрав спосіб захисту права через визнання вищезазначеного заповіту саме нікчемним, він мав надавати суду першої інстанції докази саме нікчемності останнього.

Заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ст. 1257 ч.1 ЦК України).

В силу вимог ст. 56 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси мають посвідчувати заповіти, складені відповідно до вимог законодавства України і особисто подані ними нотаріусу.

Однак, позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі щодо визнання вищезазначеного заповіту його батька ОСОБА_6 від 12.12.2009 року на користь відповідача ОСОБА_3 нікчемним, й зокрема, що останній був складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч.4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав належну оцінку.

Суд першої інстанції оцінив наявні у цій справі докази сторін з додержанням вимог ст. 212 ЦПК України, тобто оцінив спочатку належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (покази свідків, висновок експертизи, письмові докази тощо), не надаючи переваги жодному з них.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Наявні в оскаржуємому рішенні суду першої інстанції описки не можуть бути підставою для скасування чи зміни останнього, а можуть бути виправлені судом першої інстанції в порядку ст. 219 ЦПК України за ініціативою суду або за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Дійсно, за загальним правилом не можна вважати обґрунтованою відмову суду першої інстанції у задоволенні позову позивача у цій справі через обрання останнім неналежного способу захисту.

Оскільки, суд під час розгляду та вирішення цивільної справи визначає спосіб захисту виходячи із закону, який регулює конкретні відносини, і тих юридичних фактів, що обумовлюють виникнення цих правовідносин та цього спору.

Однак, відмова судом першої інстанції оскаржуємим рішенням позивачеві ОСОБА_2 у задоволенні його позову у цій справі з декількох підстав, одні із яких (недоведеність, необґрунтованість, недоказаність позовних вимог позивача) є правильними, а інші (обрання неналежного способу захисту) є безпідставними, не призвело до неправильності вирішення цієї справи по суті, а тому не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі на теперішній час.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_6 на складання вищезазначеного заповіту від 12.12.2009 року на користь ОСОБА_3 було, це було перевірено нотаріусом, який посвідчив цей заповіт, що також у суді першої інстанції підтвердили свідки.

Різниця у поясненнях відповідача ОСОБА_3, який не попереджався судом першої інстанції при наданні останніх про кримінальну відповідальність, та свідка ОСОБА_10, яка попереджалась судом першої інстанції при наданні останніх про кримінальну відповідальність, щодо обставин, хто їздив (не їздив) разом із спадкодавцем до нотаріуса для складання вищезазначеного заповіту від 12.12.2009 року та коли саме екземпляр цього заповіту отримав ОСОБА_3, не мають значення для правильності вирішення судом першої інстанції питання щодо відсутності підстав для визнання цього заповіту нікчемним.

Оскільки, ОСОБА_6 був особисто присутній у нотаріуса, заповіт спадкодавця ОСОБА_6 був записаний нотаріусом зі слів заповідача ОСОБА_6 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, та до підписання прочитаний заповідачем ОСОБА_6 вголос у присутності нотаріуса та підписаний ним за відсутності свідків, оскільки, правові підстави для залучення останніх, передбачені ст. 1253 ЦК України, при складанні та посвідченні цього заповіту були відсутні, оскільки, заповідач ОСОБА_6 міг підписати свій заповіт від 12.12.2009 року, що не оспорювалось сторонами у цій справі, було перевірено нотаріусом, та цей заповіт не підписувала інша особа за дорученням спадкодавця ОСОБА_6

Дійсно в силу вимог ст. 1247 ч. 2 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 від 12.12.2009р містить як підпис заповідача, так й рукописні записи «ОСОБА_4С.» в графі «Підпис».

Рукописні записи «ОСОБА_4С.» в графі «Підписи» обох примірників заповіту від 12.12.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 11044, - виконані самим ОСОБА_6 (висновок судової почеркознавчої експертизи №4109-15 т.с. 1 а.с. 171-172).

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що підпис заповідача ОСОБА_6 на заповіті від 12.12.2009 року на користь ОСОБА_3 не виконаний останнім.

Заповіт ОСОБА_6 від 12.11.2004 року на користь позивача ОСОБА_2, який посвідчений секретарем виконкому Долинської сільської ради ОСОБА_13, реєстровий номер 209 (т.с. 1 а.с.172), наприклад, взагалі не містить підпису ОСОБА_6, а лише рукописний запис «ОСОБА_4С.» в графі «підпис», проте, це не робить останній нікчемним через це.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи позивача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 судових витрат у вигляді судового збору (т.с. 2 а.с. 251), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_14ОСОБА_15