АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/4618/16 Головуючий 1-ї інстанції - Срокіна І.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Довгаль А.П.

суддів - Коваленко І.П., Бездітко В.М.

при секретарі - Щегельському Д.О.,

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в м. Харкові в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту ухиляння від сплати аліментів, стягнення заборгованості по сплаті аліментів, стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів та стягнення додаткових витрат на лікування дітей, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив: 1.звільнити його від сплати заборгованості по аліментам, що підлягає стягненню на підставі розрахунку заборгованості по виплаті аліментів від 01.11.2013року на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в сумі 32 011,00грн. за період з 01.11.2010р. по 01.11.2013р.; 2.зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з нього на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова на користь ОСОБА_1 на утримання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1/3 частки до 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу).

30.01.2014року ОСОБА_1 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2, який неодноразово уточнювала і в остаточній редакції просила: 1.встановити факт ухилення ОСОБА_2 від сплати аліментів на утримання неповнолітніх синів - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р. на користь ОСОБА_1; 2.стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість по сплаті аліментів на утримання синів - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, 11.08.1996р.н,. за період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р. в розмірі 69 775,62грн.; 3.стягнути з ОСОБА_2 на її користь пеню (неустойку) за прострочення сплати аліментів за період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р. на утримання синів - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1 179 943,16грн.; 4.стягнути з ОСОБА_2 на її користь додаткові витрати на лікування синів - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1500,00грн. щомісячно до їх повноліття.

Заявлені вимоги ОСОБА_1 мотивує тим, що з 17 лютого 1995 року перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Внаслідок важких пологів один з хлопчиків - ОСОБА_4 отримав тяжкі травми та залишився інвалідом дитинства з діагнозом ДЦП, синдром спастичного тетрапарезу з перевагою ніг, грубою затримкою темпів психомоторного та фізичного розвитку, судомним синдромом. Інший хлопчик - ОСОБА_3 має хронічні неврологічні захворювання. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.10.1996р. зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які народилися ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини щомісячно з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 24.10.1996року до їх повноліття. На виконання рішення суду видано виконавчий лист №6А-510 від 24.10.1996р. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.02.1997року шлюб між подружжям було розірвано. На протязі перших двох років після розлучення, а саме в 1997-1998 роках ОСОБА_2 сплачував аліменти добровільно, але нерегулярно. Виконавче провадження на той час було відкрито у ВДВС Червонозаводського району м. Харкова. Але, з 1999 року ОСОБА_2 припинив сплату аліментів, про що зазначено в довідці №1306/5 від 13.09.1999р., виданої начальником ВДВС Червонозаводського району м. Харкова. 31.01.2000року вона подала скаргу на адресу Управління юстиції Харківської області про відсутність виплат по аліментам на утримання дітей в 1999році. Листом начальника ВДВС Жовтневого району м. Харкова від 21.03.2000року її повідомлено, що з 06 вересня 1999р. по 17 березня 2000р. відповідач працював на ТВО «Харківкомунпромвод», мав заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.09.1999р. в розмірі 911,40грн. До вказаного підприємства виконавчий лист надійшов 20.01.2000р., примусово з заробітної плати стягнуто лише 114,02грн. і в зв'язку зі звільненням відповідача в березні 2000р. з даного підприємства, виконавчий лист 21.03.2000р. повернувся до ВДВС Червонозаводського району м. Харкова. Із довідки від 25.12.2000р., виданої начальником ВДВС Червонозаводського району м. Харкова, позивач дізналася, що відповідач ніде не працює та ухиляється від сплати аліментів. ОСОБА_2 у 2001 році на протязі декількох місяців добровільно надавав матеріальну допомогу дітям та обіцяв робити це регулярно, однак потім перестав це робити. У подальшому їй стало відомо, що він працює в салоні «Кудесниця», про що вона повідомила ВДВС Московського району м. Харкова. Але, аліменти на утримання дітей з березня 2001р. вона не отримувала. Лише після 2-х скарг до Московського ВДВС від 06.12.2001р. і від 19.12.2001р., а також скарги до Головного управління юстиції Харківської області, листом №Т-1Ї 04/12327 від 29.11.2002р. вона була повідомлена, що виконавчий лист надійшов до ВДВС Московського району м. Харкова 14.03.2001р. з ВДВС Червонозаводського району м. Харкова і наступного дня його направлено до салону «Кудесниця» для виконання. Заборгованість по аліментам станом на 15.03.2001р. складала 254,70грн. Відповідач звільнився з цього місця роботи. Із довідки виконавчої служби від 03.12.2001р. вона дізналася, що до кінця 2002р. виконавчий лист до ВДВС Московського району м. Харкова не повертався.

Також, позивач посилається на те, що впродовж 3-х років (з 2001р. по 2003р.) в Червонозаводському районному суді м. Харкова розглядалась цивільна справа за її позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав. Відповідач в ході розгляду цієї справи запевняв та обіцяв, що має бажання приймати участь в утриманні дітей і буде регулярно здійснювати необхідну допомогу, в тому числі матеріальну. Але, від того часу жодної копійки аліментів на утримання дітей вона не отримала. Позивач неодноразово зверталась до Управління юстиції Харківської області з відповідними заявами про бездіяльність державних виконавців та прийняття необхідних заходів до відповідача, який ухиляється від сплати аліментів на своїх дітей. Але, її звернення залишались безрезультатними. На протязі 12 років вона намагалася дізнатися місце роботи відповідача, його місце проживання, оскільки інформацію про своє місце роботи, місце проживання, він не повідомляв ні державному виконавцеві, ні їй. Звернувшись в черговий раз восени 2013р. до ВДВС Московського району м. Харкова, вона дізналась, що виконавче провадження по виконавчому листу №6А-510 від 24.10.1996р. не можуть знайти і більш за все воно втрачено. Вона звернулась до Московського району м. Харкова з заявою про видачу дублікату виконавчого листа №6А-510 від 24.10.1996р. і на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 18.09.2013р. отримала дублікат виконавчого листа. Після чого, звернулась з відповідною заявою про повторне відкриття виконавчого провадження за примусовим стягненням з ОСОБА_2 аліментів на дітей до ВДВС Дзержинського району м. Харкова. Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 01.11.2013р. ВП №40523588 відповідачу надано строк для добровільного виконання. Позивач зазначає, що у відношенні ОСОБА_2 відкрито досудове розслідування за ч.1 ст.164 КК України, внесеного 14.09.2013р. до ЄРДР за №0005120 на підставі її заяви. Вважає, що ОСОБА_2 навмисно ухилявся від утримання своїх неповнолітніх дітей, а тому з нього підлягають стягненню аліменти за період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р., а також заборгованість по аліментам з розрахунку середньомісячної заробітної плати у розмірі - 60 117,29грн. Також зазначає, що згідно витягу з ЄДРЮО та ФОП від 21.01.2014р. боржник ОСОБА_7 зареєстрований фізичною особою-підприємцем з - 17.10.2002року, який здійснює такі види діяльності, як надання послуг перукарнями та салонами краси, надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна. Крім того, з 07.02.2005р. його взято на облік платника податків в Індустріальній МДПІ м. Харкова та з 16.02.2006р. на облік, як платник єдиного внеску в Управлінні ПФУ в Фрунзенському районі м. Харкова. Вказує, що відповідач є працездатною особою, займається підприємницькою діяльністю, має стабільний прибуток, т.я. є власником Студій перманентного макіяжу в м. Харкові. Він мешкає у власному 4-х поверховому будинку за адресою АДРЕСА_1, володіє земельною ділянкою за цією адресою, йому належить не один автотранспортний засіб. Все вищезазначене дає їй право стверджувати, що відповідач, знаючи про наявність у нього двох неповнолітніх дітей, одного - інваліда дитинства, іншого - потребуючого додаткового лікування та догляду, наявності рішення суду про стягнення з нього аліментів, розумів та усвідомлював наслідки несплати та ухилення від сплати аліментів, але умисно намагається ввести суд в оману аби не виконувати свій батьківський обов'язок та не піклуватися про своїх дітей. Приховуючи дійсний розмір свого заробітку, місце роботи та місце проживання, мав за мету ухилитися від сплати аліментів на утримання своїх дітей, які й так позбавлені можливості нормального життя в зв'язку з тяжкими захворюваннями. Більш того відповідач, будучи заможною людиною, приховував місце свого знаходження, що призвело до розшукування його на протязі 10-ти років та необхідності звертатися до прокуратури м. Харкова та Харківського міського голови Г.А. Кернеса. Оскільки відповідач має достатній дохід, тому, на її думку, повинен брати участь в додаткових витратах на лікування синів, а саме на кожного по 1 500,00грн. щомісячно.

Ухвалою суду від 15.01.2016 року позовна заява ОСОБА_2 залишена без розгляду.

В судовому засіданні суду перший інстанції позивач ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 позов не визнали, вказуючи на його безпідставність та надуманість.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі по 1500,00грн. щомісячно на кожного з них до досягнення ними повноліття, а саме за період з 30.01.2014року по 11.08.2014року.

У задоволенні позовних вимог про встановлення факту ухиляння від сплати аліментів, стягнення заборгованості по сплаті аліментів, стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243,60грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, на неповне з'ясування обставин справи, які суд вважав встановленими, та на неналежну оцінку наданим доказам.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Перевіряючи законність та обґрунтованість судового рішення, апеляційний суд з'ясовує чи були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти); якими доказами мотивовано рішення, належними чи допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримані та правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених вимог сторонами не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Судовим розглядом встановлено, що сторони з 17.02.1995року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох синів - хлопчиків-близнюків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 24.10.1996року зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті аліменти на утримання синів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які народилися ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, починаючи з 24.10.1996року до їх повноліття. 09.11.2001року на виконання цього рішення судом був виданий виконавчий лист, який подавався на виконання до ВДВС Московського району м. Харкова.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 03.02.1997року шлюб між подружжям розірвано.

Із відповіді державного виконавця Московського ВДВС ХМУЮ від 11.09.2013року вбачається, що виконавчий лист №6А-5210 від 24.06.96року виданий Московським районним судом м. Харкова про стягнення аліментів зі ОСОБА_2 на виконанні у них не перебуває і згідно перевірки Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень, такий виконавчий лист у м. Харкові та Харківській області станом на 11.09.2013року не зареєстрований.

У зв'язку з відсутністю виконавчого документу, ОСОБА_1 у серпні 2013 року звернулася до Московського районного суду м. Харкова з заявою про видачу дубліката виконавчого листа. На підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 18.09.2013року ОСОБА_1 видано дублікат виконавчого листа №6А-5210 від 24.06.96року.

Постановою державного виконавця Дзержинського ВДВС ХМУЮ від 01.11.2013року за вищеназваним виконавчим документом було відкрито виконавче провадження, по якому проводилися виконавчі дії, зокрема, зроблено розрахунок заборгованості по аліментам за три останні роки до моменту пред'явлення виконавчого листа на виконання, накладено арешт на майно боржника, встановлено місце проживання і роботи боржника та інше.

Також судом встановлено, що відповідач в добровільному порядку перераховував позивачу аліменти на утримання дітей, на підтвердження чого ним надані платіжні квитанції про поштові перекази грошей, розписки стягувача про отримання аліментів від ОСОБА_2 Допитані у справі свідки підтвердили ті обставини, проти чого не заперечувала сама ОСОБА_1, що частина грошових переказів, які направлялися на сплату аліментів, поверталися відповідачу у зв'язку з неотриманням їх позивачем. Окрім того, свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 підтвердили, що в період з 2003 року по 2013 рік відповідач адресу свого місця проживання, місця роботи, номери телефонів не змінював, а також не вчиняв дій, які б свідчили про ухилення його від обов'язків по сплаті аліментів на дітей.

За таких обставин, суд дійшов правомірного висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження ухиляння відповідача від сплати аліментів, у зв'язку з чим відсутні підстави для встановлення такого факту.

Частиною 1 статті 194 Сімейного кодексу України передбачено, що аліменти можуть бути стягнуті за виконавчим листом за минулий час, але не більш як за три роки, що передували пред'явленню виконавчого листа до виконання.

Таким чином, датою зворотного відліку трирічного терміну, за який може бути стягнуто аліменти за минулий час, є дата пред'явлення стягувачем виконавчого листа до виконання.

Судом вірно відображено в оскаржуваному рішенні про те, що постанова про відкриття виконавчого провадження №40523588 датована 01.11.2013року, а тому державним виконавцем заборгованість нарахована за три останні роки, а саме за період з 01.11.2010р. по 01.11.2013р.

Частиною 3 статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Частиною 9 цієї ж статті передбачено, що спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Таким чином, визначення розміру заборгованості належить до компетенції державного виконавця, а у разі виникнення спору щодо розміру заборгованості, визначеної державним виконавцем, спір вирішується судом.

Отже, відсутні будь-які підстави, передбачені нормами матеріального права для визначення розміру заборгованості зі сплати аліментів однією з сторін судового процесу за самостійно здійсненим розрахунком.

В даному випадку розрахунок заборгованості по аліментам здійснено державним виконавцем. Визначена останнім заборгованість сплачена в повному обсязі, про що свідчить постанова ВДВС про закінчення виконавчого провадження від 17.03.2015р. та розпорядженням про перерахунок грошових коштів на користь ОСОБА_1, які надійшли від ОСОБА_2 на депозитний рахунок Фрунзенського ВДВС ХМУЮ від 17.03.2015р. (а.с. 79 т.4).

Станом на 17.03.2015року відповідач повністю виконав обов'язок зі сплати заборгованості по аліментам у розмірі 33 089,82грн. за період з 01.11.2010р. - 01.11.2013р., а саме за три роки, які передували пред'явленню виконавчого листа до виконання, тобто у відповідності до вимог ч.1 ст.194 СК України.

Частиною 1 ст.196 СК України встановлено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Колегія суддів погоджується з доводами місцевого суду, що основною умовою для застосування положень ч.1 ст.196 СК України для притягнення платника аліментів до відповідальності шляхом задоволення вимоги про стягнення пені, є встановлення факту наявності вини платника аліментів у виникненні заборгованості.

Між тим, матеріали даної справи свідчать, що відповідач від органів ВДВС не скривався, його не оголошували в розшук, фактично на протязі 11 років виконавчий лист був відсутнім на виконанні у ВДВС. Доказів на підтвердження того, що в цей період часу ОСОБА_1 зверталася до якихось органів з приводу несплати відповідачем аліментів на дітей, матеріали справи не містять і таких доказів нею не було надано апеляційному суду. З урахуванням того, що в період з 01.01.2003р. по 01.12.2013р. лист позивачем не направлявся для виконання у виконавчу службу, тому відсутня вина відповідача у несплаті аліментів, а тому вимоги про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суттєвими не являються і не дають колегії суддів підстав для зміни або скасування оскаржуваного рішення, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив надані сторонами докази, їм дана належна правова оцінка, правильно визначено природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює та на підставі встановленого ухвалене рішення, яке відповідає вимогам ст.ст. 10, 60, 212, 214, 215 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307ч.1п.1), 308, 313, 314ч.1п.1), 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 31 травня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -