АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/9093/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1625/К/16 Борис О.Н.
Категорія - 27 (I) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
УХВАЛА

Іменем України

28 вересня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Бондар Я.М., Михайлів Л.В.,

секретар - Маслова К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі згідно із вимогами ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового засідання технічними засобами, без участі всіх осіб, які беруть участь у справі цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 червня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_6, про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_6 про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 24 травня 2007 року між нею та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (надалі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») було укладено кредитний договір № 0.

В забезпечення виконання умов кредитного договору 24 травня 2007 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір поруки № 0-3.

Позивач ОСОБА_5 вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, оскільки пункти 1.3 та 9.2 договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемними, оскільки суперечать чинному законодавству.

Також спірним договором не визначено поняття «нецільове використання кредиту», при одночасній можливості вільного його використання позивачем на власний розсуд, що потенційно надає відповідачу право змінювати строк дії договору шляхом пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів та комісії. Крім того, пунктом 5.6 вказаного договору передбачені штрафні санкції за нецільове використання кредиту, однак, на думку ОСОБА_5, вони не можуть до неї застосовуватись.

За таких обставин, уточнивши позовні вимоги в останній редакції від 04 квітня 2016 року, ОСОБА_5 просила суд визнати недійсними підпункт 1.3.2 пункту 1.3; пункт 5.6; абзац 8 пункту 9.2 кредитного договору № 0 від 24.05.2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_5 - ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_5

Зокрема, апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не вжито заходів процесуального примусу щодо постановлення ухвали про привід свідка ОСОБА_7, хоча про його допит клопотала позивач, що призвело до неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи.

Представник позивача вказує, що підпункт 1.3.2 пункту 1.3 та пункт 9.2 кредитного договору, якими передбачено право відповідача ініціювати зміну розміру процентної ставки є незаконним, оскільки встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку.

На думку представника позивача, передбачені пунктом 9.2 кредитного договору положення щодо зміни строку виконання позивачем своїх зобов'язань у повному обсязі не відповідає встановленому законодавством порядку внесення змін до умов договору.

Також, представник вважає, що суд дійшов помилкового висновку правомірність пункту 5.6 кредитного договору, так як невизначеність у договорі поняття про «нецільове використання кредиту» дає ПАТ «УкрСиббанк» можливість пред'являти ОСОБА_5 вимоги щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» зазначає, що на його думку, рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Неявка позивача ОСОБА_5 та її представника ОСОБА_4, представника відповідача ПАТ «УкрСиббанк», належним чином завчасно повідомлених про час та місце судового розгляду справи, являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

При цьому, колегія суддів відхиляє клопотання представника позивача ОСОБА_4 про відкладення розгляду справи у зв'язку з його участю у розгляді адміністративної справи в Дніпропетровському окружному адміністративному суді, оскільки воно не підтверджене належними та допустимими доказами. В той час як про час та місце розгляду справи представника позивача повідомлено завчасно 20.07.2016 року.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін, належним чином повідомлених, в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем ОСОБА_5 укладено кредитний договір № № 0, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у сумі 20000 доларів США, на строк до 23 травня 2017 року зі сплатою відсотків за використання кредитних коштів протягом 30 днів, рахуючи з дати видачі кредиту, у розмірі 13,5 % річних. По закінченню 30 денного строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду, відповідно до умов п.9.2 даного договору. (а.с.46-54).

Згідно п.п. 1.3.2 п.1.3 кредитного договору сторони домовились про можливість встановлення нового розміру процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч.1 п.9.2 цього договору.

Відповідно до п.5.6 кредитного договору при виявленні нецільового використання кредиту банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору.

Положеннями абз.8 п.9.2 кредитного договору передбачено, що у разі незгоди із встановлюваним згідно умов цього пункту договору новим розміром процентної ставки, позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, зобов'язується надати на зазначену у договорі банку адресу банку письмове повідомлення (відповідь) про незгоду із такою новою ставкою. У випадку отримання банком в порядку та терміни, визначені цим пунктом договору, такого письмового повідомлення (відповіді) від позичальника, банк набуває права вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Звертаючись до суду з позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсними підпункту 1.3.2 пункту 1.3; пункту 5.6; абзацу 8 пункту 9.2 кредитного договору № 0 від 24.05.2007 року, ОСОБА_5 посилалась на те, щозазначені умови кредитного договору є нікчемними та несправедливими, оскільки вони суперечать чинному законодавству, у зв'язку з чим спірні умови кредитного договору мають бути визнані недійсними.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про невідповідність спірних умов кредитного договору чинному, на момент його укладення, законодавству, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення її позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Положеннями ч.ч. 1, 3, 5, 6 ст.203 ЦК Кодексу передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту вимог розумності та справедливості (ст. 6, 627 ЦК України)

Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

За положеннями частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.

З матеріалів справи вбачається, що 24 травня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем ОСОБА_5 укладено кредитний договір № № 0, який було підписано особисто позивачем ОСОБА_5, і даний факт не оспорюється позивачем, та, на думку колегії суддів, свідчить про наявність вільного волевиявлення ОСОБА_5 на укладення вказаного правочину. (а.с.46-54)

Відповідно до п.п. 1.1 вказаного кредитного договору позичальник зобов`язалась належним чином прийняти, використовувати і повернути банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит, сплатити проценти за його користування в порядку і на умовах, встановлених кредитним договором.

У п.п.1.3.2 п.1.3 зазначеного кредитного договору, сторонами встановлено, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч.1 п.9.2 цього договору.

Згідно з пунктом 5.6 даного кредитного договору при виявленні нецільового використання кредиту банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Положеннями абз.8 п.9.2 кредитного договору передбачено, що у разі незгоди із встановлюваним згідно умов цього пункту договору новим розміром процентної ставки, позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку дії нової ставки, вказаної у повідомленні банку, зобов'язується надати на зазначену у договорі банку адресу банку письмове повідомлення (відповідь) про незгоду із такою новою ставкою. У випадку отримання банком в порядку та терміни, визначені цим пунктом договору, такого письмового повідомлення (відповіді) від позичальника, банк набуває права вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 цього договору.

Відповідно до п.8.2 кредитного договору підписанням даного договору позичальник підтвердила: свою здатність виконувати умови даного договору; що даний договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника; що він володіє всіма необхідними документами, що необхідні для оформлення даного договору; що відсутні будь-які перешкоди для виконання договору на день його підписання; що позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними.

Згідно з п.9.13 даного кредитного договору підписання цього договору позичальник свідчила про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_5 була ознайомлена з умовами кредитування, зокрема щодо суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит має бути використаний, а також з відомостями щодо процентної ставки та можливості її зміни в порядку, передбаченому даним договором, та можливості для банку вимагати дострокового повернення кредиту та сплати відсотків у випадках визначених договором, про що свідчить підпис ОСОБА_5 на кожній сторінці оспорюваного договору. (а.с.46-54)

Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі.

Таким чином, при укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору, а доказів на підтвердження існування інших обставин, які б примусили її прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах, ОСОБА_5 до суду не надано.

Згідно зі ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Разом з тим, відповідно до роз'яснень, викладених у п.28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року.

Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року (Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів).

Зважаючи на те, що спірний кредитний договір було укладено між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем ОСОБА_5 - 24 травня 2007 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що положення ст.1056-1 ЦК України та Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», не підлягають застосуванню до правовідносин, які склались між сторонами.

Крім того, доказів на підтвердження зміни процентної ставки після 10 січня 2009 року ні позивачем, ні її представником до суду не надано.

За таких обставин, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що підпункт 1.3.2 пункту 1.3 та пункт 9.2 кредитного договору, якими передбачено право відповідача ініціювати зміну розміру процентної ставки є незаконними.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що недоведеність позивачем невідповідності спірних умов кредитного договору чинному, на момент його укладення, законодавству, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення її позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що передбачені пунктом 9.2 кредитного договору положення щодо зміни строку виконання позивачем своїх зобов'язань у повному обсязі не відповідає встановленому законодавством порядку внесення змін до умов договору, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки можливість набуття банком права вимоги дострокового повернення кредиту та нарахованих відсотків, у порядку встановленому розділом 11 кредитного договору, за своє правовою природою не є внесенням змін до договору щодо строку виконання зобов'язань позивача, а є лише виконанням умов кредитного договору, які були погоджені позивачем ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», під час його підписання.

Посилання представника позивача в апеляційній скарзі на помилковість висновків суду щодо правомірності пункту 5.6 кредитного договору, так як невизначеність у договорі поняття нецільове використання кредиту дає ПАТ «УкрСиббанк» можливість пред'являти ОСОБА_5 вимоги щодо дострокового повернення кредиту та сплати процентів, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до п.1.4 спірного кредитного договору кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника), а саме на споживчі потреби.

Згідно з п.5.6 кредитного договору при виявленні нецільового використання кредиту банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку, встановленому розділом 11 цього договору.

Водночас, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Нецільове використання позивачем ОСОБА_5 кредитних коштів та в зв'язку з цим вимога банку щодо дострокового повернення кредиту та нарахованих комісій - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсними пункту 5.6 кредитного договору, у зв'язку з чим, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 в цій частині.

Доводи апеляційної скарги щодо не вжиття судом першої інстанції заходів процесуального примусу щодо постановлення ухвали про привід свідка ОСОБА_7, хоча про його допит клопотала позивач, що призвело до неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи є безпідставними та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 Крім того, колегією суддів враховується, що ні позивачем ОСОБА_5, ні її представником ОСОБА_4 до суду апеляційної інстанції не заявлялось клопотання про виклик та допит вищевказаного свідка.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду на підставі ст.308 ЦПК України - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: Я.М. Бондар

Л.В. Михайлів