Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Савченко В.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_4, до ОСОБА_5, Товариства з обмеженою відповідальністю «Габріель» про зміну договору найму жилого приміщення, за позовом ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за касаційною скаргою ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_4, на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовами про визначення порядку користування квартирою, вселення та зобов'язання укласти договір найму жилого приміщення. Зазначала, що ОСОБА_5 на сім'ю з трьох осіб було виділено квартиру АДРЕСА_1, яка має дві ізольовані кімнати житловою площею 17,4 кв. м та 17,1 кв. м. Після розірвання шлюбу між сторонами ОСОБА_5 відмовляється добровільно змінити договір найму вказаної квартири. Він відвіз її з дитиною до м. Києва для лікування останньої, після чого забрав у неї комплект ключів, а в лютому 2015 року повідомив про пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу. Посилаючись на вказані обставини, із урахуванням уточнених позовних вимог, просила визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділивши їй та малолітньому ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у користування ізольовану жилу кімнату площею 17,4 кв. м, ОСОБА_5 - ізольовану жилу кімнату площею 17,1 кв. м, а інші приміщення квартири залишити у спільному користуванні сторін; зобов'язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Габріель» (далі - ТОВ «Габріель») укласти з нею окремий договір найму на приміщення квартири відповідно до виділеної житлової площі.

ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у червні 2014 року ОСОБА_3 добровільно виселилася зі спірної квартири, більше шести місяців не проживає у ній, не сплачує за комунальні послуги та до пред'явлення ним позову про розірвання шлюбу не вчиняла жодних дій для вселення до квартири. Посилаючись на викладене та з урахуванням заяви про уточнення вимог, згідно з якою правовими підставами для їх задоволення зазначив ст. ст. 71, 107 ЖК УРСР, просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 03 грудня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_4, звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення її позовів та відмову в задоволенні позову ОСОБА_5

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_7 від 27 січня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, яку витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 липня 2016 року № 153/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_8., у результаті чого 26 липня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із доведеності та обґрунтованості цього позову та наявності правових підстав, передбачених ст. 107 ЖК УРСР, адже, як установив суд на підставі наявних у справі доказів, остання не проживає за місцем реєстрації у м. Чернігові, оскільки переїхала на інше постійне місце проживання у м. Київ, де має роботу, а дитина відвідує різні освітні заклади.

Відмовляючи в задоволенні позовів ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4, до ОСОБА_5 про вселення її та неповнолітнього сина в житлове приміщення і усунення перешкод у користуванні квартирою, суд виходив із того, що ОСОБА_3 не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 чинив їй перешкоди у вселенні чи користуванні житлом, тобто порушував її права, натомість, як зазначив суд, згідно з матеріалами справи ОСОБА_3 добровільно залишила місце проживання та реєстрації у м. Чернігові, переїхавши до м. Києва.

Однак із зазначеними висновками неможливо погодитися, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно зі ст. 107 ЖК УРСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. п. 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це.

Згідно зі ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК УРСР. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Судами установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 липня 2005 року, мають спільного сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 березня 2015 року.

04 листопада 2009 року Виконавчим комітетом Чернігівської міської ради ОСОБА_5 на склад сім'ї з трьох осіб: дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_4, видано ордер НОМЕР_1 на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 71,4 кв. м, житловою площею 34,5 кв. м, яка складається із двох ізольованих житлових кімнат площею 17,1 та 17,4 кв. м.

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Міська сервісна компанія «Управдом» від 23 червня 2015 року № 1/133 ОСОБА_3 та її син ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5; із 27 березня 2015 року вони тимчасово проживають за адресою: АДРЕСА_6, без реєстрації.

Також установлено, що ОСОБА_3 із жовтня 2014 року проживає у м. Києві, спочатку проживала за адресою: АДРЕСА_6, де власником квартири є її батько, а потім вселилася у квартиру АДРЕСА_3, співвласником якої є вона. Крім того, ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_4.

ОСОБА_3 має постійне місце роботи у м. Києві, працює у ТОВ «СЛ-Гарант».

Згідно з консультативними висновками медичних закладів у м. Києві сину сторін ОСОБА_4 були надані консультації спеціалістів з приводу захворювання, проте він не перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні «Охматдит» чи дитячій поліклініці Інституту ПАГ. Консультації надавалися 1-2 рази на місяць, що по суті не потребувало постійного перебування у м. Києві.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Зокрема, частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд на порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, а саме: не з'ясував питання про те, якими доказами підтверджується факт добровільного вибуття позивача із вказаної квартири.

Крім того, визнаючи ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 суд не звернув достатньої уваги на ту обставину, що у квартирі залишився зареєстрованим спільний син сторін, який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір'ю та має право користування спірною квартирою. У зв'язку із цим суд не з'ясував питання про те, яким чином на теперішній час буде реалізовано право дитини на користування спірною квартирою, враховуючи, що мати дитини на підставі рішення суду втратила таке право, отже, чи не призведе таке рішення до порушення прав дитини.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України не з'ясував усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, чим порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув достатньої уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив у повному обсязі доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, чим також порушив норми процесуального права.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка діє від свого імені та від імені ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 05 жовтня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 03 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К.Парінова

В.О.Савченко

О.В.Ступак