У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Карпенко С.О.,Наумчука М.І.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про скасування свідоцтва про право власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про скасування свідоцтва про право власності на 1/3 частину пекарні в АДРЕСА_1. Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням тимчасової комісії з розпаювання та рішенням правління Синевирського споживчого товариства від 22 квітня 2002 року № 5 позивачеві та відповідачеві було передано у спільну часткову власність частину хлібопекарні у АДРЕСА_1, площею 150 кв. м та земельну ділянку під будівлею площею 150 кв. м відповідно до суми пайових внесків. Рішенням третьої сесії четвертого скликання від 19 листопада 2002 року Синевирська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області прийняла рішення про оформлення права спільної частки на об'єкт нерухомого майна у с. Синевир за пайовиком ОСОБА_6 відповідно внесеного паю на підставі рішення № 3 від 08 квітня 2002 року, № 4 від 15 квітня 2002 року та № 5 від 22 квітня 2002 року з приміщенням хлібопекарні в с. Синевир. Позивачу стало відомо, що право власності на пекарню в цілому оформила за собою відповідач на підставі рішення виконкому Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 21 червня 2002 року № 21. В ході проведення досудового розслідування відносно сільського голови Синевірської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області ОСОБА_8 встановлено факт підроблення рішення виконкому, на підставі якого за відповідачем було оформлено одноособове право власності на пекарню. З огляду на те, що дане рішення є підробленим, позивач просив скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на 1/3 частину пекарні у АДРЕСА_1.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 11 листопада 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу направити на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оспорюване свідоцтво про право власності на 1/3 частину пекарні у АДРЕСА_1, видане на підставі чинного на час розгляду справи рішення Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області № 21 від 21 червня 2002 року «Про оформлення права власності на частину хлібопекарні у с. Синевир за ОСОБА_7.», про визнання незаконним та скасування якого в судовому порядку позивачем не заявлено, а отже право власності відповідачем набуте з підстав, не заборонених законом.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що рішенням тимчасової комісії з розпаювання та рішенням правління Синевирського споживчого товариства від 22 квітня 2002 року № 5 ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було передано у спільну часткову власність частину хлібопекарні у АДРЕСА_1, площею 150 кв. м та земельну ділянку під будівлею площею 150 кв. м відповідно до суми пайових внесків (а.с. 7-9).

Рішенням третьої сесії четвертого скликання Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 19 листопада 2002 року оформлено право спільної частки на об'єкт нерухомого майна у с. Синевир за пайовиком ОСОБА_6 відповідно внесеного паю на підставі відповідних рішень з приміщення хлібопекарні в с. Синевир та зазначено про реєстрацію свідоцтва на право власності на об'єкт нерухомого майна в підприємстві технічної інвентаризації (а.с.10).

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 07 грудня 2006 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Закарпатської області від 27 лютого 2007 року (а.с. 70, 71) у справі за позовом ОСОБА_6 до Міжгірського БТІ про скасування свідоцтва № 3 від 03 вересня 2002 року на право власності на хлібопекарню с. Синевир відмовлено.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2010 року позов ОСОБА_6 до Синевирської сільської ради, ОСОБА_7 про скасування рішення виконкому Синевирської сільської ради та скасування свідоцтва про право власності на 1/3 частину пекарні, видане ОСОБА_7 та визнання права власності за ОСОБА_6 на 1/3 частини приміщення хлібопекарні задоволено частково. Визнано недійсним та скасовано рішення виконавчого комітету Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 21 червня 2002 року в частині оформлення права власності на частину хлібопекарні площею 149 кв. м, розташовану у с. Синевир Міжгірського району Закарпатської області у цілому за ОСОБА_7 та свідоцтво про право власності на 1/3 частину хлібопекарні, виданого 3 вересня 2002 року на ім'я ОСОБА_7 на підставі вищевказаного рішення. Визнано право спільної часткової власності на 1/3 частину хлібопекарні за ОСОБА_7 та ОСОБА_6 із визначенням часток у розмірах: за ОСОБА_7 - 35,71% (54,72 кв. м) та ОСОБА_6 - 64,29% (98,51 кв. м) (а.с. 18-19).

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 05 квітня 2011 року рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 серпня 2010 року скасоване та ухвалене нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено (а.с.13-17).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 12 березня 2013 року у задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 5 квітня 2011 року відмовлено (а.с. 11-12).

Постановою прокурора прокуратури Міжгірського району від 30 листопада 2013 року (а.с. 57) припинене кримінальне провадження, порушене за ознаками ч 1 ст. 366 КК України, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000114 від 11 лютого 2013 року, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України (у зв'язку зі смертю підозрюваного ОСОБА_8.). Зі змісту даної постанови вбачається, що при розслідуванні даного кримінального провадження, вбачаються достатні дані, які вказують на те, що ОСОБА_8 вчинив службове підроблення рішення № 21 від 21 червня 2002 року виконкому Синевирської сільської ради «Про оформлення права власності на частину хлібопекарні в с. Синевир за ОСОБА_6.», тобто скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366 КК України (а.с.57).

Частиною 1 статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положення ст. 319 ЦК України визначають, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212-215 ЦПК України, належним чином не встановив фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи у скасуванні оспорюваного свідоцтва, суд першої інстанції зазначав, що таке скасування неможливо за наявності чинного рішення на підставі, якого воно було видано, залишивши поза увагою, що постановою прокурора прокуратури Міжгірського району від 30 листопада 2013 року (а.с. 57) про закриття кримінального провадження встановлено підроблення рішення виконкому Синевирської сільської ради «Про оформлення права власності на частину хлібопекарні в с. Синевир за ОСОБА_6.» від 21 червня 2002 року № 21 та не перевірив чи підлягає визнанню недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке фактично не приймалось.

Зазначаючи про встановлені обставини справи, зокрема, посилання позивача на наявність оспорюваного свідоцтва про право власності та відповідного рішення виконкому, на підставі якого воно було видане, суд першої інстанції зауважив, що копії таких документів позивачем не надано, залишивши поза увагою вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Судом першої інстанції не перевірено чи могло оспорюване свідоцтво бути надано позивачем, з огляду на те, що воно видавалось на ім'я відповідача, не роз'яснивши право на таке витребування.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки рішенню виконкому Синевирської сільської ради «Про оформлення права власності на частину хлібопекарні в с. Синевир» від 21 червня 2002 року № 21 (а.с. 74) та залишено поза увагою лист виконавчого комітету Синевирської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області від 28 лютого 2007 року № 33, зі змісту якого вбачається, що протокол № 6 від 21 червня 2002 року вилучений із сільради оперуповноваженим ГДСБЕЗ Міжгірського РВ УМВС у Закарпатській області (а.с. 75). Разом з цим, кримінальне провадження №0000114 за ознаками ч 1 ст. 366 КК України судом першої інстанції не досліджувалось, що має важливе значення для встановлення обставин справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не з'ясував чи підлягає захисту порушене право позивача у обраний ним спосіб, чи мав він право на частку паю, з урахуванням п. 2 рішення спільного засідання колегії з розпаювання та членів правління Синевирського ССТ № 25 від 22 квітня 2002 року (а.с. 6) та рішення тимчасової комісії з розпаювання та рішенням правління Синевирського споживчого товариства від 22 квітня 2002 року № 5 (а.с. 7). Підстави та порядок набуття такого права позивачем та відповідачем, судом першої інстанції не перевірялись.

Крім того, судом першої інстанції залишено поза увагою обставини встановлені у наявних у матеріалах справи рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій та не надано їм жодної оцінки.

Не перевіреним судом першої інстанції залишився й суб'єктний склад даного спору, зокрема, не перевірено належним чином чи підлягає залученню до участі у справі державний орган, яким було видано відповідачеві оспорюване свідоцтво про право власності та роз'яснено таке право позивачеві відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, зокрема, посилання заявника про відхилення судом першої інстанції клопотання про дослідження матеріалів кримінального провадження. Апеляційний суд в ухвалі не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 02 вересня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області від 11 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук