Ухвала

іменем україни

20 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Попович О.В. ,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик» про стягнення суми вкладу, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 18 лютого 2014 року між нею та відповідачем укладено договір банківського вкладу, відповідно до умов якого вона через касу банку передала відповідачу грошову суму вкладу у розмірі 19 775 доларів США, що підтверджується квитанцією № 14 від 18 лютого 2014 року. Звернувшись 28 квітня 2014 року до Київського регіонального відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» із заявою про зняття частини вкладу, вона отримала відмову у зв'язку з відсутністю вкладу на рахунку. Із такими діями відповідача вона не погоджується та вважаючи, що виконала свої зобов'язання за договором банківського вкладу у повному обсязі, а відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань за правочином, просила суд, уточнивши позовні вимоги, стягнути з ПАТ «КБ «Хрещатик» на її користь заборгованість у розмірі 20 450,82 доларів США, яка складається із суми вкладу у розмірі 19 775 доларів США та нарахованих процентах по ньому у розмірі 675,82 доларів США, що разом у гривневому еквіваленті становить 310 852 грн 46 коп.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 25 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що сторонами не була дотримана письмова форма укладеного договору, вказаний договір є нікчемним та не створює для сторін взаємних прав та обов'язків.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що суд дійшов обґрунтованого висновку про недодержання письмової форми договору банківського вкладу.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Судами установлено, що 18 лютого 2014 року між ПАТ КБ «Хрещатик» та ОСОБА_3 укладено депозитний договір № 222D-488254, за умовами якого остання передає банку грошові кошти на вкладний (депозитний) рахунок № НОМЕР_1, що відкривається банком на її ім'я у розмірі 19 775 доларів США, строком з 18 лютого 2014 року по 17 квітня 2015 року та нарахуванням відсотків за розміщення вкладу у розмірі 9,9% річних (а.с. 7-9).

На підтвердження внесення зазначеної грошової суми позивачем надано копію квитанції від 18 лютого 2014 року про внесення грошових коштів на поточний рахунок з подальшим зарахуванням на депозитний вклад № 222D-488254 (а.с. 10).

18 квітня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до банку із заявою про повернення грошових коштів із урахуванням відсотків за розміщення вкладу, проте їй було відмовлено у зв'язку з відсутністю зазначеного вище договору та коштів на рахунку.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

З огляду на закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах визначення договору банківського вкладу, - банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Положення статті 1059 ЦК України врегульовує питання форми банківського вкладу та наслідки недодержання письмової форми договору.

За змістом статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі.

Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій виходили із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що договір банківського вкладу було укладено.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На підтвердження укладення договору банківського вкладу (депозиту) ОСОБА_3 надала копію зазначеного договору та квитанцію про внесення коштів в касу банку (а.с. 7-10).

Зазначаючи про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження укладення договору та внесення коштів на депозитний рахунок, суди попередніх інстанцій не врахували, що виконання зобов'язань за договором доводиться сторонами. При цьому вкладник повинен довести укладення договору банківського вкладу (депозиту) і внесення коштів на рахунок, а банк має довести виконання покладених на нього договором обов'язків щодо виконання умов договорів банківських вкладів (депозитів), збереження грошей і їх повернення. Неможливість доведення останнім цих обставин не звільняє його від відповідальності за неналежне виконання зобов'язань за договорами.

Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, у порушення вимог ст. ст. 10, 213-214 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, не навів в оскаржуваному рішенні переконливих мотивів на спростування наданих позивачем доказів укладення договору банківського вкладу та внесення коштів на депозитний рахунок грошових коштів, поклавши в основу своїх висновків лише пояснення представника відповідача, в яких він заперечував проти позову; не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, не допитав осіб, які підписували договір та квитанцію про зарахування внесених позивачкою коштів на депозитний рахунок та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; у порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; взявши за основу витяг з акту про результати ревізії ведення операції з депозитами фізичних осіб Київського регіонального відділення ПАТ КБ «Хрещатик», не звернув увагу на те, що можливість злочинних дій працівників банку не може свідчити про нікчемність зазначеного договору та квитанції про внесення коштів, а відсутність реєстрації договору банківського вкладу і, як наслідок, необліковування грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі; не врахував, що відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків і, як наслідок, необліковування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу), слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов'язків за договором банківського вкладу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції .

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 14 квітня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук О.В. Попович Судді: В.І. Амелін