Справа № 345/3939/15-ц
Провадження № 22-ц/779/809/2016
Головуючий у 1 інстанції Галущак Л. О.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів Беркій О.Ю., Бойчука І.В.

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на рішення Калуського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про відшкодування матеріальної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 листопада 1996 року між ним та відповідачами було укладено договір позики на суму 12 266,00 грн зі строком повернення до 07 березня 1997 року. В забезпечення цього договору того ж дня укладено договір застави належної відповідачам квартири №28, що знаходиться по вул. Пушкіна, 13Б, в м. Калуші. Оскільки позика ними не була повернута, то 20 травня 1997 року державним нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення солідарно з відповідачів 12 513,82 грн, який звернуто до примусового виконання.

Посилаючись на невиконання відповідачами грошового зобовязання просив стягнути з них солідарно за період з 1 січня 2013 року до 31 грудня 2013 року інфляційні втрати за час прострочення в розмірі 175,00 грн, а також три відсотки річних за несвоєчасне повернення боргу в сумі 375 грн, всього 550,00 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_2 з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в солідарному порядку 437,95 грн матеріальної шкоди за порушення грошового зобовязання. Також вирішено питання розподілу судових витрат.

На дане рішення ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу, в якій посилаються на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. Зокрема, судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст.625 ЦК України. При цьому не враховано, що норми зазначеної статті закону регулюють зобовязальні правовідносини. А відтак, не поширюються на спори, повязані із виконанням судового рішення про стягнення коштів за порушення грошового зобовязання.

Посилаючись на зазначені обставини просили рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В засідання апеляційного суду сторони не зявилися будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розглядові справи у їх відсутності.

Вислухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, за нормою ч.1 ст.214 ЦПК України, вирішує питання щодо обставин, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються та чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення місцевого суду відповідає зазначеним вимогам закону з огляду на таке.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що у звязку з простроченням відповідачами виконання грошового зобовязання в розмірі 12 513,82 грн за період з 1 січня 2013 року до 31 грудня 2013 року вони повинні нести встановлену законом відповідальність та сплатити індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду виходячи з наступного.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи між сторонами у справі 07 листопада 1996 року було укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6М одержали від позивача кошти в розмірі 12 266,00 грн без сплати відсотків терміном на чотири місяці, тобто до 07 березня 1997 року.

Враховуючи, що в обумовлений строк відповідачами борг не повернуто, державним нотаріусом Калуської міської державної нотаріальної контори 20 травня 1997 року вчинено виконавчий напис.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням викладеного, положення ст. 625 ЦК України регулюють зобовязальні правовідносини, тобто поширюються на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами в даному випадку до вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Підстави виникнення зобовязання передбачені ст. 11 ЦК України. Зокрема, вказаними нормами визначено, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, а в окремих випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

При цьому ч. 3 ст. 11 ЦК України, за змістом якої цивільні права та обовязки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Крім того, із рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Як видно з матеріалів справи, борг відповідачами не повернуто, залишок суми стягнення на час звернення з даним позовом до суду становить 12 513,82 грн (а.с.10).

Зясовано, що останнім рішенням Калуського міськрайонного суду від 22 квітня 2015 року, залишеним в цій частині без змін рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15 липня 2015 року, з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в солідарному порядку стягнуто на користь ОСОБА_2 381,54 грн матеріальної шкоди за порушення грошового зобовязання за період з 1 квітня по 31 грудня 2012 року (а.с.8-9,13-14).

З врахуванням наведених обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачі повинні нести відповідальність за невиконання зобовязання по поверненню коштів згідно виконавчого напису впродовж періоду часу з 1 січня по 31 грудня 2013 року у вигляді інфляційних втрат, сума яких обчислена зважаючи на індекс інфляції за цей період 100,5 відсотка, а також три відсотка річних від простроченої суми 12 513,82 грн. А тому обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2

Вищенаведеними обставинами повністю спростовуються твердження апелянтів щодо неправильного застосування судом до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України, оскільки вони є надуманими.

Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 відхилити, а рішення Калуського міськрайонного суду від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_8