Провадження №2/760/40/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/ з а о ч н е /

20 травня 2016 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря- Носачова А.К.

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, суд

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачки 9956 грн. 32 коп. страхового відшкодування.

Посилається в позові на те, що 15 вересня 2014 року між ним та ОСОБА_2 був укладений Договір добровільного страхування автотранспорту, яким був застрахований транспортний засіб - автомобіль «Nissan», державний номер НОМЕР_1.

29 вересня 2014 року відповідачка, керуючись автомобілем«Honda»,державний номер НОМЕР_2, по вул. Грушевського в м. Києві не дотрималася безпечної дистанції, внаслідок чого здійснила зіткнення з автомобілем «Nissan», державний номер НОМЕР_1.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди застрахований транспортний засіб ОСОБА_2 зазнав механічних ушкоджень.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року винною у даній дорожньо-транспортній пригоді визнано відповідачку.

На підставі заяви ОСОБА_2 страховою компанією було виплачено страхове відшкодування в розмірі 9 956 грн. 32 коп..

Виходячи з цього, винності відповідачки в дорожньо-транспортній пригоді, просить задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити його. Після оголошеної в справі перерви в зв»язку з призначенням експертизи та призначенням її до судового розгляду, представник позивача в засідання не з'явився. Подав до суду заяву, якою просить розглядати справу в його відсутності. Проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує.

Відповідачка в судовому засіданні проти позову заперечувала. Не заперечувала своєї вини в дорожньо-транспортній пригоді та пошкодження застрахованого позивачем транспортного засобу.

В той же час зазначала, що розмір виплаченого позивачем страхового відшкодування значно завищений. Ініціювала проведення в справі судової автотоварознавчої експертизи, від здійснення якої в подальшому ухилилася.

Після повернення справи та поновлення слухання відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час розгляду справи повідомлена належним чином у порядку, визначеному ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Про причину неявки суд до відома не повідомила.

Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Виходячи з цього, враховуючи думку представника позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно ст.980 кодексу предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, в тому числі, з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування», страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договором майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку.

За змістом п. 3 ст. 20 Закону при настанні страхового випадку страховик зобов'язаний здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Судом встановлено, що 29 вересня 2014 року на вул. Грушевського в м. Києві мала місце дорожньо-транспортна пригода, в якій зіткнулися автомобілі НОМЕР_3, під керуванням відповідачки, та «Nissan», д.н.НОМЕР_4 під керуванням ОСОБА_2

В результаті дорожньо-транспортної пригоди автомобіль НОМЕР_5 був пошкоджений.

Постановою Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року винною у даній дорожньо-транспортній пригоді визнано відповідачку, цивільно-правова відповідальність якої в момент ДТП застрахована не була.

/а. с. 7 - 9 /

Відповідно до Звіту №9810 від 29 жовтня 2014 року, складеного TOB «ЕАК «Довіра», розмір завданої власнику автомобіля «Nissan», державний номер НОМЕР_1, шкоди внаслідок пошкодження автомобіля становить 10 270 грн. 67 коп.

Платіжним дорученням № 26402 від 10 листопада 2014 року власнику автомобіля ОСОБА_2 було виплачено страхове відшкодування в розмірі 9 956 грн.32 коп.

/ а. с. 10 - 14; 21 /

15 вересня 2014 року ПрАТ »Страхова компанія »Альфа Страхування» та ОСОБА_2 був укладений Договір добровільного страхування автотранспорту, яким був застрахований транспортний засіб - автомобіль «Nissan», державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

В п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року « Про судове рішення у цивільній справі» роз»яснено, що підповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування.

Таким чином, вина як відповідачки в дорожньо-транспортній пригоді , в якій був пошкоджений автомобіль ОСОБА_2, за наявності вище приведеної постанови суду, доказуванню не підлягає.

Відповідно ст. 993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 08 липня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов'язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються у цих межах.

Отже, відповідно до чинного законодавства реалізація страховиком права регресної вимоги можлива тільки після виплати страховиком страхового відшкодування та одержання його страхувальником (правонаступником страхувальника або особою, визначеною умовами договору страхування).

Позивач надав суду підтвердження здійснення виплати страхового відшкодування особі, яка постраждала в дорожньо-транспортній пригоді, і дана обставина відповідачкою не оспорювалася.

За таких обставин вимоги позивача є обгрунтованими.

Крім того, при вирішенні спору суд враховує наступне.

Як зазначено вище, відповідач у судовому засіданні заперечувала проти розміру завданої шкоди пошкодженням транспортного засобу, застрахованого позивачем.

Ухвалою суду від 23 грудня 2015 року за клопотанням відповідачки в справі була призначена судова автотехнічна експертиза, провадження якої було доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз.

22 січня 2016 року до суду надійшло клопотання судового експерта про надання додаткових документів для проведення експертизи та оплати її вартості.

Копії клопотання експерта були направлена також сторонам у справі.

21 квітня 2016 року до суду разом зі справою надійшло повідомлення про неможливість надання висновку в справі в зв»язку з невиконанням клопотання експерта та непроведенням оплати вартості експертизи, яка була покладена на відповідачку.

Відповідно до ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Виходячи з даної норми закону, підстав, з яких у справі за клопотанням відповідачки була призначена експертиза, яка заперечувала розмір завданих з її вини збитків пошкодженням застрахованого позивачем автомобіля, неоплатою вартості цієї експертизи, яка була покладена на відповідачку, що стало перешкодою для її проведення з урахуванням положень Постанови Кабінету Міністрів України №804 від 27.07.2011 року « Деякі питання надання платних послуг науково-дослідними установами судових експертиз Міністерства юстиції України», суд вважає, що відповідачка таким чином ухилилася від участі в експертизі, а тому суд вважає встановленим факт завдання шкоди в розмірі, приведеному позивачем, що потягло за собою виплату ним страхового відшкодування власнику застрахованого транспортного засобу.

Суд при вирішенні спору також враховує наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За змістом з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту.

В п. 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідачка, не з'явившись до суду, не оплативши вартість призначеної судом експертизи за її клопотанням, не отримуючи судові повістки про час розгляду справи, провадженням у справі не цікавиться.

При цьому будь-яких доказів, які б відповідали вимогам ст.ст.57-58 ЦПК України, які б спростовували твердження представника позивача в судовому засіданні та надані ним докази, не надала.

В свою чергу твердження позивача підтверджені належними та допустимими доказами і правові підстави сумніватися в них у суду відсутні.

За таких обставин суд не приймає до уваги висловлені відповідачкою заперечення в судовому засіданні і не приймає їх до уваги.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з цього та розміру задоволених вимог позивача, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки на його користь 243, 60 гр. судового збору, сплаченого ним при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 15,16, 20,979, 980, 993ЦК України, ст.ст.4,9,20, 27 Закону України « Про страхування», ст. ст. 3, 4, 10-11, 57-61, 88, 122-215, 218,224 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Альфа Страхування» 9 956 грн. 32 коп. матеріальної шкоди та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня його отримання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя