Справа № 127/345/16-ц
Провадження № 2/127/1515/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.02.2016 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі Гороховій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Златобанк» ОСОБА_2 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, а зобовязання за договором виконаними, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Златобанк» ОСОБА_2 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, а зобовязання за договором виконаними. Позов мотивовано тим, що 12.02.2015 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Златобанк» в особі заступника директора відділення «Вінницька регіональна дирекція» АТ «Златобанк» ОСОБА_5 було укладено договір про виконання зобовязання третьою особою.

Відповідно до умов договору ОСОБА_4, зобовязався здійснити виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором № 188/10CL від 25.11.2010 року, укладеним між ОСОБА_3 та АТ «Златобанк», а кредитором надано згоду на виконання ОСОБА_4 зобовязань ОСОБА_3 за вказаним кредитним договором на суму 178242,41 грн. ОСОБА_4 надав право та доручив кредитору здійснити договірне списання коштів з рахунку ОСОБА_4 № 9216 та № 9216, код банку 380612 в АТ «Златобанк» для виконання зобовязань за цим договором по сплаті грошових коштів.

У відповідності з вимогами укладеного 12.02.2015 року договору про виконання зобовязання третьою особою, зобовязання за вказаним договором були виконані сторонами договору в день укладення договору, 12.02.2015 року, в повному обсязі. Оскільки, факт виконання сторонами зобовязань за договором про виконання зобовязань третьою особою від 12.02.2015 року не визнається відповідачем та ставиться під сумнів правомірність умов зазначеного договору, то позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, згідно заяви просив розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. При винесенні рішення просив суд врахувати подані ним ним додаткові пояснення.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 до судового засідання не зявився, просив розглядати справу у його відсутність, позов ОСОБА_4 підтримує.

Представник АТ «Златобанк» ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, надавши суду заперечення на позовну заяву.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

25 листопада 2010 року між АТ «ЗЛАТОБАНК» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № 188/10/CL, на виконання якого банк надав ОСОБА_3 кошти в розмірі 275000,00 грн. строком по 25 листопада 2015 року, з подальшим укладенням додаткових угод.

24 жовтня 2014 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено Угоду про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 072258 (Договір банківського вкладу), згідно з якою відповідач розмістив на рахунку № 9216 вклад (депозит) в розмірі 100 500,00 грн. строком до 24 квітня 2015 року. 14 листопада 2014 року між позивачем та ОСОБА_4 було укладено Угоду про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 073816 (Договір банківського вкладу), згідно з якою відповідач розмістив на рахунку № 9216 вклад (депозит) в розмірі 100 000,00 грн. строком до 14 травня 2015 року.

12 лютого 2015 року між позивачем ОСОБА_4 та банком було укладено договір про виконання зобовязання третьою особою, відповідно до п. 1.1 якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, керуючись ст. 528 ЦК України, новий боржник (в даному випадку відповідач) здійснює виконання зобовязань ОСОБА_3 за Кредитним договором № 188/10/CL від 25.11.2010 року, а кредитор надає свою згоду на виконання новим боржником зобовязань за первісного боржника за вказаним кредитним договором в сумі 178 242,41 грн. Згідно п. 3.1 договору про виконання зобовязань третьою особою відповідно до ст. 1071 ЦК України, ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» новий боржник надає право та доручає кредитору здійснювати договірне списання коштів з рахунку нового боржника № 9216 та № 9216 в АТ «ЗЛАТОБАНК» для виконання зобовязань за цим договором по сплаті грошових коштів.

Постановою Правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року № 105 віднесеноАТ «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних.

13 лютого 2015 року виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення № 30 про запровадження з 14 лютого 2015 року тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації в АТ «ЗЛАТОБАНК».

Постановою Правління НБУ № 310 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» від 12 травня 2015 року за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ухвалено відкликати банківську ліцензію та ліквідувати АТ «ЗЛАТОБАНК» .

Наказом Фонду від 13 травня 2015 р. № 156 призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію AT «ЗЛАТОБАНК» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2 строком на 1 рік з 13 травня 2015 р. до 12 травня 2016 р. включно.

Відповідно до абз. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлені Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Статтею 4 Закону №4452-VI визначено, що основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд здійснює функції в межах своїх повноважень, визначених цим Законом, іншими актами законодавства. Відповідно до п.п. 4 ч.2 ст.4 Закону №4452-VI на виконання свого основного завдання Фонд у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Частиною 1 ст.3 Закону №4452-VI визначено, що Фонд є установою, яка виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №4452-VI виконавча дирекція Фонду здійснює управління поточною діяльністю Фонду та згідно з ч.3 ст.12 має повноваження у сфері забезпечення відшкодування коштів за вкладами: 1) визначає порядок ведення реєстру учасників Фонду; 2) визначає порядок відшкодування Фондом коштів за вкладами відповідно до розділу V цього Закону; 3) визначає порядок ведення банками бази даних про вкладників та ведення Фондом відповідної узагальненої бази даних; 4) приймає рішення про відшкодування коштів за вкладами у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 5) затверджує порядок визначення банків-агентів та визначає на підставі цього порядку банків-агентів; 6) приймає рішення про оплату Фондом витрат, пов'язаних із процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку, у межах кошторису витрат Фонду, затвердженого адміністративною радою Фонду; 7) встановлює вимоги до змісту договорів банківського вкладу, договорів банківського рахунка з питань, що стосуються функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону №4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом і кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Враховуючи зміст п. 17 ч. 1 ст. 2, ст.ст. 34-37 Закону №4452-VI, якими визначені повноваження Уповноваженої особи Фонду, відповідач є представником Фонду, який діє від імені банку в межах повноважень Фонду.

Зі змісту ч.ч. 2, 3 ст.38 Закону № 4452-VI видно, що Уповноважена особа Фонду наділена повноваженнями перевірки правочинів на предмет виявлення серед них нікчемних. Однак таке право не є абсолютним, так як кореспондується з обов'язком встановлювати обставини, з якими закон пов'язує нікчемність правочину. Одного лише твердження про нікчемність правочину недостатньо для визнання його таким, оскільки воно може нівелюватись, як в даному випадку, протилежним доводом іншого учасника правочину про дійсність вкладу.

Слід звернути увагу на статтю 204 Цивільного кодексу України, якою визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (тобто зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.)

П. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказує, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Ч. 2 ст. 215 ЦК України вказує, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Оцінюючи доводи стосовно обставин визнання нікчемним договору суд враховує ч. 2 ст. 38 Закону № 4452-VI, якою встановлений обов'язок Фонду протягом дії тимчасової адміністрації забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Повноважень у Фонду або його уповноважених осіб визнавати недійсним договір чинним законодавством не передбачено.

Разом з тим, ч. 3 ст. 38 Закону №4452-VI визначає вичерпний перелік підстав, за наявності яких правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Відповідач не довів належними доказами, що вищенаведений договір банківського вкладу має ознаки нікчемності у розумінні вищенаведених норм ЦК України та ч. 3 ст. 38 Закону № 4452-VI.

Також суд звертає увагу, що зарахування на кредитний рахунок грошових сум для вкладника від третьої особи як підстава визнання нікчемними вкладів, не відповідає вищевказаним вимогам Закону №4452-VI. Такі дії, з огляду на невиплату коштів порушують право на власність.

Крім того, слід звернути увагу, що право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, у якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142 та 143 Конституції України), закріплено рівність усіх суб'єктів права власності (статті 1 та 13 Конституції України), гарантії права власності та обов'язки власників (статті 13 і 41 Конституції України). Крім того, стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналізуючи українське законодавство про власність на предмет його відповідності європейським стандартам, насамперед Європейській конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зокрема, статті 1 Першого протоколу, слід акцентувати увагу на деяких дуже важливих аспектах.

Так, стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набув чинності для України 11.09.1997 року) визначає: "Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів."

Як й щодо більшості інших положень Конвенції, стаття 1 Протоколу №1 може вимагати від держави вжиття належних позитивних дій для забезпечення дотримання права власності навіть у відносинах між приватними особами. Так, наприклад, держава може нести відповідальність за незабезпечення доступу власника до своєї власності.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини, найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, тоді як ст. 1 Протоколу №1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Показовою щодо цього права є справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України", в якій Європейський суд з прав людини безпосередньо вказав на порушення ст. 1 Протоколу № 1 з огляду на недотримання обов'язку держави забезпечити умови для належного захисту та реалізації права власності. Зокрема п. 98 вказаного рішення вказано "…держава не забезпечила виконання свого зобов'язання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1".

Захист прав і законних інтересів вкладників банків є метою Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_4 до ПАТ «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Златобанк» ОСОБА_2 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, а зобовязання за договором виконаними з наступних підстав.

Так, рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 24 грудня 2015 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» ОСОБА_7 Івановичадо ОСОБА_4 ОСОБА_8, за участі третьої особи, яка не заявляю самостійних вимог, ОСОБА_3, про визнання недійсним пункту договору.

При цьому апеляційний суд виходив з тих міркувань, що позивач не вказав у своїй позовній заяві, у чому конкретно полягає порушення прав позивача оспорюваним пунктом договору. Суд також не встановив, у чому саме полягає суперечність між оспорюваним пунктом договору та ст. ст. 629, 1058 ЦК України та іншим нормативно-правовим актам, а також - порушення умов угод про приєднання до Публічної пропозиції про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб № 072258 від 24 жовтня 2014 року та № 073816 від 14 листопада 2014 року.

Ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказує, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Суд вважає, що відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що спірний договір від 12.02.2015 року підпадає під вимоги п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Слід також критично оцінювати пояснення відповідача щодо нікчемності договору, оскільки при цьому банк в серпні 2015 року звертався до суду з вимогою про визнання договору недійсним в частині та рішенням суду в задоволенні позову відмовлено. Так, в ході розгляду цивільної справи № 127/19915/15-ц банк не вказував на нікчемність договору та наявність наказу Тимчасової адміністрації банку № 266 від 05.05.2016 року.

При цьому відповідачем не обґрунтовано, яку шкоду інтересам банку було спричинено виконанням сторонами умов Договору про виконання зобовязань третьою особою від 12.02.2015 року.

Оскільки в ході судового розгляду встановлено та фактично не оспорювалось сторонами факт перерахування коштів за договором від 12.02.2015 року з депозитного рахунку ОСОБА_4 в рахунок виконання зобовязань ОСОБА_3, в подальшому кошти з належних позивачу депозитних рахунків в розмірі 174998 грн. 37 коп. не були повернуті банком належним чином за наявності достатніх правових підстав позивачу ОСОБА_4, а залишаються на даний час в розпорядженні ПАТ «Златобанк», суд приходить до висновку, що зобовязання за вказаним договором є виконаними належним чином відповідно до умов договору виконання зобовязання третьою особою від 12.02.2015 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 20, 203, 215, 526, 528, 626-628, 636, 638-640 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 79, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Златобанк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Златобанк» ОСОБА_2 за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, а зобовязання за договором виконаними задоволити.

Визнати дійсним договір про виконання зобовязання третьою особою від 12.02.2015 року, укладений між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним товариством «Златобанк» в особі заступника директора відділення «Вінницька регіональна дирекція» АТ «Златобанк» ОСОБА_5, а зобовязання за вказаним договором виконаними належним чином відповідно до умов договору виконання зобовязання третьою особою від 12.02.2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя