Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Єдиний унікальний номер №440/1804/15-ц

Провадження № 2/440/243/2016

23 червня 2016 року

Буський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді Журибіда Б. М.,

при секретарі Гута О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду місті ОСОБА_1 без фіксування судового засідання технічними засобами справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 районної державної адміністрації, третьої особи Задвір»янської сільської ради Буського району про визнання правав на середню земельну частку(пай), -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 районної державної адміністрації, третьої особи Задвір»янської сільської ради Буського району про визнання права на середню земельну частку (пай), покликаючись на те, що працює вчителем Полоницької ЗОШ з 1995 року. Будучи працівником соціальної сфери і працюючи в сільській місцевості, вважає, що набула право на отримання права на земельний пай. Звернулася до Задвір»янської сільської ради з заявою про виділення їй середньої земельної частки (паю), оскільки на час розпаювання земель, відносилась до осіб які мають право на одержання такого згідно ст. 6 ЗК України. Отримала відповідь, що її немає у списках сільської ради на виділення такого паю, рекомендовано звернуться до ОСОБА_1 РДА, оскільки відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку, виданий районної (міською) державною адміністрацією. Просить визнати право на середню земельну частку (пай) в розмірі 2,85 умовно кадастрових гектарів, в тому числі 2,45 га. рілля, 0,40 га. кормові угіддя, що знаходиться на території Задвір»янської сільської ради за межами населеного пункту.

ОСОБА_2, до початку судового засідання, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обємі, просить позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 РДА, згідно довіреності № 04-08/67 від 14.01.2016 р., ОСОБА_3 в судове засідання не з»явилася, подала заперечення проти позову № 04-08/1256 від 21.06.2016 р., оскільки районна державна адміністрація не наділена повноваженнями щодо передачі у власність даної категорії земель, не є належним відповідачем, просить відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи Задвір»янської сільської ради Буського району ОСОБА_4 також подав письмову заяву з проханням справу слухати у його відсутності, позовні вимоги визнає, проти позову не заперечує.

Оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без участі сторін, представника третьої особи, суд, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, вважає за можливе заслухати справу на підставі наявних доказів, без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

На підставі ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до Конституції України, земля є об»єктом права власності українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об»єктами права власності народу відповідно до ст. 13 основного Закону.

Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується, яке набувається і реалізується громадянами відповідно до закону.

Статтею 6 ч. 6-8 Земельного Кодексу України (із змінами та доповненнями внесеними Законом України від 13.03.1992 року № 2196-ХП) право на земельну частку (пай) мають особи, що працюють у сільському господарстві, пенсіонери, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають в сільській місцевості, а також особи, зайняті у соціальній сфері на селі. До числа осіб, які працюють у сільському господарстві, належать усі працівники колективних сільськогосподарських підприємств, підсобних сільських господарств, селянських (фермерських) господарств, інших сільськогосподарських підприємств, установ, організацій. До числа осіб, зайнятих у соціальній сфері належать працівники освіти, охорони здоровя, культури, побутового обслуговування населення, звязку, торгівлі та громадського харчування, правоохоронних органів, рад народних депутатів та їх виконавчих комітетів.

Відповідно до Указу Президента України від 10 листопада 1994 р. № 666/94 "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" установлено, що кожному члену КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства видається сертифікат на право приватної власності на земельну частку (пай) із зазначенням у ньому розміру земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах, а також у вартісному вираженні. Указ проголосив, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, обміну, успадкування, застави. У разі виходу із зазначених підприємств, їх члени мають право на отримання земельної ділянки в натурі.

Згідно Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" передбачено, що право на земельну частку (пай) мають члени КСП, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Створюваний під час передачі земель у колективну власність резервний фонд використовується для передачі у приватну власність земельних ділянок переважно громадянам, зайнятим у соціальній сфері на селі, а також іншим особам, яких приймають у члени сільськогосподарських підприємств або які переселяються у сільську місцевість для постійного проживання.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Відповідно до ч.1 ст. 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачає повноваження рад та районних державних адміністрацій щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв), де передбачено, що дані органи розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, а також приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), а також організовують проведення розподілу земельних ділянок між особами, які мають право на виділення їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), в порядку, визначеному цим Законом та приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 09 жовтня 1995 року по даний час, працює на посаді вчителя Полоницької НСШ, що підтверджується довідкою Відділу освіти ОСОБА_1 районної державної адміністрації Львівської області № 149 від 17.12.2015 року.

Відповідно до п.п. 3,4, п.п. 3.6 п.3 ухвали № 351 від 08.12.1993 р. «Про затвердження положень і статутів до Програми приватизації майна і землі в агропромисловому комплексі Львівської області» розміри земельного паю визначає приватизаційна комісії за участю землевпорядних організацій шляхом ділення площі земель, що підлягають паюванню, на кількість осіб, які мають право на неї, а затверджує сільська (селищна, міська) Рада народних депутатів.

З довідки Задвір»янської сільської ради № 1411 від 21.10.2015 року вбачається, що середня земельна частка по сільській раді згідно проекту роздержавлення становить 2,85 га. (умовно кадастрових гектарів), в тому числі: рілля 2,45 га., кормові угіддя 0,40 га..

Стаття 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (ратифікована Законом України від 17.07.1997 року) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своїх власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Суб»єктами права власності на землю є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання права, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчинення дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Необхідність визнання прав на землю виникає тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо наявності у особи певного суб»єктивного земельного права, суб»єктивне право заперечується чи створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності на земельну ділянку чи права користування нею через наявність таких сумнівів чи відсутність або втрату належних правовстановлюючих документів на таку земельну ділянку

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 11, 15 ЦК України, ст.ст.2;5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)»; ст. 6 Земельного кодексу України (в редакції 1990 року); ст. 14 Конституції України; ст.ст. 10, 11, 60, 88, 197, 212, 214-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право на середню земельну частку (пай) в розмірі 2,85 га. (умовно кадастрових гектарів), в тому числі 2,45 га. рілля, 0,40 га. кормові угіддя, що розташовані на території Задвір»янської сільської ради Буського району Львівської області, за межами населеного пункту.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Буський районний суд Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Б. М. Журибіда