Номер провадження: 22-ц/785/4548/16
Головуючий у першій інстанції Кожокар Т. Я.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Саратське лісове господарство» на рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016р. по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Саратське лісове господарство» про стягнення допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, індексації не нарахованої та невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА :

26 серпня 2015р. ОСОБА_2 звернулася з позовом, який остаточно уточнив, просила суд стягнути на її користь з Державного підприємства «Саратське лісове господарство»:

-допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки за період роботи з 20 жовтня 2011р. по 19 жовтня 2012р. у розмірі одного посадового окладу бухгалтера центральної садиби в сумі 1938грн.70коп.;

-індексацію невиплаченої допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, яку ДП «Саратськиій лісгосп» повинно було виплатити їй не пізніше 22 липня 2012р., у зв'язку з порушенням термінів її виплати в сумі 1607грн.18коп.;

-середній заробіток за час затримки розрахунку з 08 листопада 2012р. по 22 квітня 2016р. у зв'язку з порушенням строку розрахунку при звільненні в сумі 106736грн.37коп. (а.с.1-8, 114-115).

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказала, що з 20 жовтня 2009р. вона працювала у Державному підприємстві «Саратське лісове господарство» на посаді бухгалтера центральної садиби. Наказом № 314-К від 07 листопада 2012р. ДП «Саратський лісгосп» вона була звільнена з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників). Перед звільненням їй було надано щорічну відпустку з 26 липня 2012р. по 30 серпня 2012р. за період роботи з 20 жовтня 2011р. по 19 жовтня 2012р. за відпрацьований робочий рік тривалістю 35 календарних днів.

Позивач стверджувала, що в порушення положень колективного договору, укладеного між керівництвом ДП «Саратський лісгосп» і первинною профспілковою організацією, їй не було виплачено допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, у розмірі одного посадового окладу. Позивач вважає, що зазначену допомогу ДП «Саратський лісгосп» відповідно до статті 115 КЗпП України повинно було виплатити їй не пізніше ніж за три дні до початку відпустки, тобто не пізніше 22 липня 2012р.

Позивачка зазначила, що при звільненні з роботи зверталася до директора ДП «Саратський лісгосп» з проханням виплатити допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки, виплата якої передбачена колективним договором, але матеріальна допомога їй виплачена не була. 28 липня 2015р. на її звернення до ДП «Саратський лісгосп» нею було отримано відповідь відповідача про відмову виплатити допомогу на оздоровлення у зв'язку з тим, що на момент надання їй щорічної відпустки та на момент звільнення її із займаної посади, підстави для надання цієї допомоги не було через ненадання нею письмової заяви про виплату даної допомоги.

Позивачка вважає таку відмову відповідача незаконною, та просила задовольнити її уточненні позовні вимоги.

Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що матеріальна допомога на оздоровлення передбачена колективним договором, укладеним між керівництвом підприємства та первинною профспілковою організацією, така допомога відноситься до заохочувальних виплат та виплачується всім працівникам ДП «Саратський лісгосп», виходячи з фінансових можливостей. У липні 2012р. при наданні ОСОБА_2 щорічної відпустки, позивачка не подала письмову заяву на ім'я директора підприємства про виплату такої допомоги. 07 листопада 2012р. ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади бухгалтера та при звільненні матеріальна допомога на оздоровлення їй не була виплачена, оскільки позивачка не подала письмової заяви.

Рішенням суду від 22 квітня 2016р. позов ОСОБА_2 задоволений (а.с.119-124).

Стягнуто з Державного підприємства «Саратське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі 1938грн.70коп., індексацію заробітної плати у розмірі 1607грн.18коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 106736грн.37коп., та на користь держави судовий збір у розмірі 1378грн.

В апеляційній скарзі Державне підприємства «Саратське лісове господарство» просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на те, що суд у порушенні вимог матеріального і процесуального права задовольнив позов, не врахував належним чином усі обставини по справі (а.с.128-129).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, адвоката в інтересах апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, позивача ОСОБА_2, яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з урахуванням наступного.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 20 жовтня 2009р. по 07 листопада 2012р. працювала на посаді бухгалтера центральної садиби у державному підприємстві «Саратське лісове господарство» (а.с.15-21). За наказом №44-К від 23 липня 2012р. їй було надано 26 липня 2012р. щорічну чергову відпустку тривалістю 35 календарних днів, за період роботи з 20 жовтня 2011р. по 19 жовтня 2012р. (а.с.52).

Згідно пунктом 8.5 розділу УШ колективного договору, укладеного між директором ДП «Саратське лісове господарство» та головою Саратської первинної організації профспілки працівників лісового господарства, зареєстрованого Саратською районною державною адміністрацією 16 березня 2012р., реєстраційний №265, передбачено виплачувати працівникам підприємства при виході у чергову щорічну відпустку матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі до одного посадового окладу (місячної тарифної ставки) виходячи з фінансових можливостей (а.с.57-60).

Наказом №314-К від 07 листопада 2012р. ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, і їй виплачено вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с.53).

При цьому матеріальна допомога на оздоровлення ОСОБА_2 не була виплачена, як їй було роз'яснено листом від 27 липня 2015р. директора ДП «Саратський лісгосп», у зв'язку з тим, що вона не подала відповідну та зареєстровану заяву на виплату цієї допомоги, що є підставою для виплати, а також з підстав того, що відповідно до вказаного пункту договору, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується виходячи з фінансових можливостей підприємства, яких не було на підприємстві на час надання позивачці щорічної відпустки та на момент її звільнення із займаної посади (а.с.22).

Судова колегія погоджується з тим, що суд першої інстанції задовольнив позов ОСОБА_2 в частині стягнення з Державного підприємства «Саратське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі 1938грн.70коп., індексацію заробітної плати у розмірі 1607грн.18коп.

Твердження відповідача відносно того, що ОСОБА_2 не надала відповідну заяву на виплату вказаної допомоги судом апеляційної інстанції не приймається до уваги, оскільки пунктом 8.5 колективного договору не передбачено подачу такої заяви, а лише передбачено виплата матеріальної допомоги на оздоровлення виходячи з фінансових можливостей підприємства. Однак, відповідач не надав суду першої та суду апеляційної інстанції відповідні та належні докази відносно того, що у підприємства не було фінансової можливості сплатити позивачці таку допомогу на час надання позивачці щорічної відпустки та на момент її звільнення із займаної посади.

Відносно подання заяв про надання такої матеріальної допомоги, судова колегія звертає увагу на пояснення допитаних у якості свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Так, ОСОБА_3 пояснила суду, що у 2012р. вона працювала у бухгалтерії ДП «Саратський лісгосп», що в липні 2012р. їй була нарахована та виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, про що вона подавала заяви, та такі заяви подавала у липні 2012р. і ОСОБА_2

Допитана у якості свідка головний економіст ДП «Саратський лісгосп» ОСОБА_4 пояснила суду, що обов'язок нарахування працівникам підприємства матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки покладено на неї, та у 2012р., виключно всім працівникам підприємства була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення, окрім позивачки, що така допомога виплачувалась працівникам за їх заявами про виплату допомоги, але реєстрація таких заяв на підприємстві не проводилася.

За таких обставин судова колегія, вважає, що позивачка подавала таку заяву, але вона не була зареєстрована та відсутність такої заяви не є підставою для відмови у виплаті матеріальної допомоги відповідно до п.8.5 колективного договору.

Повністю задовольняючи позов ОСОБА_2 у частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд першої інстанції виходив із того, що їй з вини підприємства не було виплачено допомогу на оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі 1938грн.70коп., та індексація складає у розмірі 1607грн.18коп., тому відповідно до ст. 117 КЗпП України стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 106736грн.37коп.

З таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судова колегія установивши, що під час звільнення ОСОБА_2 підприємство не провело з нею розрахунок за надання матеріальної допомоги на оздоровлення, вважає, що позов про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку слід задовольнити частково в сумі 4000грн., з урахуванням того, що ОСОБА_2 звернулася з позовом до суду більше, ніж через рік після звільнення (через 2 роки 12 місяців), а тому відповідно до положень ст.117 КЗпП України розмір відшкодування за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач без поважних причин тривалий час не зверталася до суду за вирішенням спору про стягнення заборгованості із заробітної плати.

Аналогічна правова позиція викладена колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 4 травня 2011р. у справі № 6-1371св11, яка відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою.

Суд першої інстанції, ухвалюючи вказане рішення, при визначенні розміру відшкодування за час затримки розрахунку, зазначених вимог закону не врахував і стягнув з ДП «Саратське лісове господарство» повністю 106736грн.37коп. компенсацію за 867 робочих дні, виходячи з розміру середньомісячної та середньоденної заробітної плати позивачки, яка становила 2025грн.55коп. і 123грн.11коп. відповідно.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 підтвердила, що у неї не має поважних причин з яких вона тривалий час не зверталася з вказаним позовом та пояснила, що вона чекала пропозицію директора, який пообіцяв прийняти її на працю, хоча ще в 2012році знала, що їй не буде виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення.

З урахуванням вищевикладеного судова колегія, вважає, що рішення суду слід змінити в частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, позов ОСОБА_2 в цій частині задовольнити частково та стягнути з Державного підприємства «Саратське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 4000грн., з утриманням з вказаної суми, передбачених законом податків та обов'язкових платежів при виплаті вказаної суми. В іншій частині рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016р. залишити без змін.

При подачі до суду позову про стягнення заробітної плати позивачка звільняється від сплати судового збору та з урахуванням задоволених вимог позивачки ОСОБА_2, на підставі ч.2 ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 487грн.20коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Саратське лісове господарство» - задовольнити частково.

Рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016р. - змінити в частині задоволення позову ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Саратське лісове господарство» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Саратське лісове господарство» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 4000грн., з утриманням з вказаної суми, передбачених законом податків та обов'язкових платежів при виплаті вказаної суми.

Стягнути з Державного підприємства «Саратське лісове господарство» на користь держави судовий збір у розмірі 487грн.20коп.

В іншій частині рішення Саратського районного суду Одеської області від 22 квітня 2016р. залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: С.О. Погорєлова

Т.В. Цюра