Справа № 653/4029/15-ц
Провадження № 2/653/193/16
РІШЕННЯ

іменем України

15.06.2016 року м. Генічеськ

Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого судді Крапівіної О.П.

при секретарі Пшенична В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПП «Чонгар» про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення коштів за час володіння майном,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ПП «Чонгар» про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення коштів за час володіння майном, в якому із уточненими позовними вимогами просить: поновити йому строк на звернення до суду з позовною заявою; зобовязати ПП «Чонгар» повернути йому ангар загальною площею 3412,30 кв.м, розташований за адресою Херсонська область, Генічеський район, шосе Новодмитрівка-Новоолексіївка, 3й км; стягнути з ПП ПОП «Чонгар» на його користь: грошові нарахування за фізичний знос ангара у сумі 513837,8 (пятсот тринадцять тисяч вісімсот тридцять сім гривень 80 копійок), вартість упущеної вигоди у сумі 2388610,0 (два мільйона триста вісімдесят вісім тисяч шістсот десять гривень 00 копійок), вартість заподіяної йому моральної шкоди 50000 (пятдесят тисяч гривень 00 копійок); відшкодувати вартість судових витрат у вигляді судового збору, витрат за надання правової допомоги у розмірі 3000 (три тисячі гривень).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що внаслідок рішення суду, якою було затверджено мирову угоду позивачу було передано у власність ангар, вартістю 46000 грн. для ремонту і збереження техніки. Зловживаючи своїм службовим становищем, колишній голова Генічеської районної ради ОСОБА_2, використовуючи прихильність правоохоронних органів у вересні 2004 р. рейдерським шляхом відібрав у позивача ангар, виставивши біля нього свою охорону та розмістивши в ньому сільськогосподарську техніку свого ПП «Чонгар». Позивач вказує, що декілька разів звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути йому ангар, але безрезультатно, крім того за ініціативою останнього проти позивача була порушена кримінальна справа. Вказує, що довготривалі кримінальні справи та додаткові досудові розслідування, які тривали до 2012 року, а також незаконне захоплення ангару та іншого майна, яке належало йому й постійний негативний моральний тиск з боку ОСОБА_2 призвели до появи в нього серцево-судинних захворювань, захворювань щитовидної залози пяти міжхребетних дисків. Із-за набутих хвороб майже чотири останні роки він не міг самостійно пересуватися, а лікарі заборонили йому додаткові хвилювання, через що вважає, що йому слід поновити строк на звернення з позовом.

Виходячи з незаконного користуванням відповідачем ангару, вважає, що він має право на відшкодування збитків на час незаконного користування з 20.09.2004 р. по 26.05.2016 рік ПП Чонгар завдало йому збитків на суму 2952447,8 грн, що включає в себе вартість фізичного зносу ангару 513837,8 грн, вартість упущеної вигоди за 140 місяців незаконного користування його майном 2388610,0 грн. Також оцінює заподіяну йому моральну шкоду в розмірі 50000 грн., яку підтверджує медичними документами та моральними стражданнями, які йому були завдані на протязі майже 12 років.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його адвокат ОСОБА_3 уточнені позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, з огляду на те, що незаконним користуванням ангаром позивачу були завдані як моральні, так і фізичні збитки, що підтверджують відповідними фінансовими розрахунками та медичними довідками. Позивач пояснив, що передати таке майно його примусив ОСОБА_2, були порушені кримінальні справи, які досі не закінчені, акт прийому-передачі він дійсно підписував, але з іншої сторони підписувала дружина ОСОБА_2.Пояснив, що він за 12 років поніс збитки, не мав можливості користуватися своїм майном, отримувати дохід. Пояснив, що виготовлений технічний паспорт на такий ангар є підтвердженням , що таке майно є нерухомим.

Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_4 заперечувала проти позовних вимог, а також надала письмове заперечення, в якому вказує, що ангар був переданий у постійне та безстрокове користування, про факт чого сторони підписали двохсторонній акт, вартість ангару була компенсована, що також зазначено у ньому. Пояснює, що сторони хотіли укласти між собою договір купівлі продажу, але через те, що за ОСОБА_1 не було оформлено право власності на цей ангар як нерухоме майно та не було документів на нього, крім ухвали суду від 10.03.2004 року про затвердження мирової угоди, відповідно до якої ТОВ «Сиваш» передав у власність ОСОБА_1 ангар для зберігання та ремонту техніки. Вказує, що незважаючи на це, між сторонами склалися правовідносини щодо передачі ангару. Проте, позивач безпідставно вважає, що майно знаходиться у незаконному володінні ПП ПОП «Чонгар», оскільки будь-яких вимог щодо повернення ангару не заявляв, а вимагання стягнення упущеної вигоди та стягнення моральної шкоди не відповідає нормам закону, оскільки його права не є порушеним. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Більш того, позивачем не підтверджено право власності на нерухоме майно. Просить застосувати норми про позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що відносно ОСОБА_1 було порушено кримінальну справу за фактом зловживання службовим становищем посадовими особами ПСП «Веснянка» за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 364 КК України. Вироком Генічеського районного суду від 31.08.2007 року ОСОБА_1 було виправдано. Постановою Генічеського районного суду від 18.08.2010 року справу за обвинуваченням ОСОБА_1 за ч.2 ст. 364 КК України направлено на додаткове розслідування, яке 08.08.2011 року було зупинено через не встановлення причетності ОСОБА_1 до скоєння даного злочину.

З наданих позивачем медичних документів вбачається, що ОСОБА_1 має проблеми із здоровям. Медичні записи ведуться на протязі тривалого часу.

Суд вважає, що причини, наведені позивачем у вигляді розладу здоровя та кримінальні провадження по його обвинуваченню, є поважними і строк позовної давності слід поновити в частині позовних вимог щодо стягнення збитків (фізичного зносу, упущеної вимоги, моральної шкоди). В частині позовної вимоги про повернення ангару строк позовної давності не сплинув з зазначених нижче підстав. .

Ухвалою Генічеського районного суду від 10.03.2004 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 і ТОВ «Сиваш» по виконанню рішення Генічеського районного суду від 04.12.2002 року за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Сиваш» про стягнення боргу, згідно якої ТОВ «Сиваш» передав ОСОБА_1 , зокрема у власність ангар для ремонту і зберігання техніки, який знаходиться по шосе Новодмитрівка - Новоолексіївка, 3-й км, вартістю 46000 гривень.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 був засновником ПСП ОСОБА_4, та 20.09.2004 року він та директор ПОП «Чонгар» ОСОБА_2 склали акт прийому-передачі ангара для зберігання та ремонту сільськогосподарської техніки, який був переданий ОСОБА_1 за рішенням Генічеського районного суду. За вказаним актом, ОСОБА_1 здав, а директор «Чонгар» прийняв ангар у постійне безстрокове користування. Претензій один до одного не мають, а вартість ангару повністю компенсована. Акт затверджений підписами сторін та печаткою «Веснянка».

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

До відносин слід застосовувати норми матеріального права, які діяли на момент виникнення спірних правовідносин та тривають на цей час.

Відповідно до ч.1, 5 статті 12 ЦК України (в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин), особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний

розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором

передати своє майнове право іншій особі, крім випадків,

встановлених законом.

Стаття 626 ЦК України, передбачає що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина 5 вказаної статті передбачає що договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. (ст. 628 ЦК України). Згідно ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

З вимог ст. 632 ЦК України вбачається, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. (Стаття 638 ЦК України).

Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. ( ч.1, ст. 639 ЦК України).

Виходячи зі змісту статті 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк. Кожна із сторін договору найму, укладеного на невизначений строк, може відмовитися від договору в будь-який час, письмово попередивши про це другу сторону за один місяць, а у разі найму нерухомого майна - за три місяці. Договором або законом може бути встановлений інший строк для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк.

Такий договір укладений відповідно до вимог 205, 207,208 ЦК України. Тобто укладений у простій письмовій формі.

Посилання позивача на те, що спірний ангар був отриманий відповідачем через злочинні дії не знайшли своє підтвердження та спростовуються актом передачі вказаного ангару підписаний сторонами та закріплений печаткою «Веснянка» у якому позивач був директором(засновником). Будь-яких доказів щодо примушування його підписання такого договору та передачі майна позивачем не надано, крім його суб*єтивних міркувань.

Суд вважає, що між сторонами склалися договірні правовідносини, щодо передачі ангару у користування, які виходячи із змісту вищевказаних статей, зміст договору містить елементи різних договорів, тому є змішаним.

Оскільки строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк, який може буде закінченим у звязку із відмовою будь-якої із сторін договору у будь-який час, попередивши про це другу сторону.

Так, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази надаються сторонами, та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивач не надав доказів того, що ним було попереджено ПП ПОП «Чонгар» про його бажання розірвати або змінити характер правовідносини між ними, що виникли з приводу користуванням ангаром, які були посвідчені актом його передачі, факт підписання якого не заперечується сторонами. Хоч в судовому засіданні представником та самим позивачем було зазначено, що такий акт-прийому передачі підписала дружина ОСОБА_2, але на пропозицію суду проведення почеркознавчої експертизи відмовились, тому такий факт є недоведеним та є припущенням.

Посилання ОСОБА_1 про те, що він декілька разів звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути йому ангар не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, доказів щодо терміну дії укладеного між ним і відповідачем договору, ані доказів на підтвердження того, що він письмово попереджав відповідача про свою відмову від укладеного між ними договору суду не надано.

Зі змісту статті 782 ЦК України вбачається, що у разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Як вбачається з матеріалів справи позивач виявив бажання розірвати укладений ним з відповідачем спірний договір, який за своїм змістом є договором найму, оскільки він є власником ангару та бажає використовувати його на власний розсуд, право на що закріплено ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оскільки строк дії в договорі не визначений немає можливості визначити момент його закінчення, оскільки момент початку дії договору визначається за правилами ст. 640 ЦК. В такому випадку момент закінчення договору буде залежати від волі будь-якої із сторін. В даному випадку суд таким моментом вважає звернення до суду з позовом.

Також слід зазначити, що норма, якою визначені строки для попередження про відмову від договору найму, укладеного на невизначений строк, не є імперативною.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 09.07.2002 р. у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий Дім Кампус Коттон клаб щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) - відсутність письмової відмови від договору з боку наймодавця не може бути підставою для відмови в прийнятті судом позовної заяви, оскільки ст. 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, що необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи наведене вище законодавство, суд розцінює звернення позивача до суду із вимогою про повернення йому ангару , як його відмову від договірних правовідносин, що виникли щодо передачі ангару у користування та виходячи із гарантованих Конституцією прав на законне володіння майном вважає, що вимога щодо зобовязання ПП ПОП «Чонгар» повернути йому ангар - підлягає задоволенню.

Статтею 785 ЦК України встановлено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Також позивачем ставиться вимоги про стягнення з відповідача на його користь заподіяних збитків внаслідок незаконного заволодіння його майном. На підтвердження суми збитків позивачем надано звіт ПП «Сокіл» про визначення оціночної вартості нерухомого майна ангару для ремонту і зберігання техніки, де зокрема встановлена загальна площа приміщення ангару як 3412,3 кв.м.

З огляду на те, що на момент звернення позивача до суду із вимогою про повернення ангару незаконне користування ним відсутнє у відповідача ,тому похідні вимоги позивача у вигляді стягнення на його користь грошових нарахувань за фізичній знос ангара у сумі 513837,8 грн., вартість упущеної вигоди за 140 місяців незаконного користування його майном 2388610,0 грн. - не підлягають задоволенню.

Сторони наполягають, що таке майно є нерухомим, але суд не погоджується з такими доводами з наступних підстав:

Згідно статті 190 ( станом на момент виникнення спірних правовідносин0 Цивільного кодексу України, майном як особливим обєктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. У цивільному законодавстві України проведена класифікація речей, серед яких закон вирізняє речі нерухомі і рухомі.

Згідно пункту 1 статті 181 Цивільного кодексу України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Державна реєстрація суб'єктивних прав та їх обмежень на визначені цим законом об'єкти нерухомого майна має здійснюватися з огляду на особливості правового режиму таких об'єктів, який визначається Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України «Про основи містобудування», «Про регулювання містобудівної діяльності», Державними будівельними нормами (ДБН), Податковим Кодексом України та іншими законодавчими і нормативними актами.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію відповідно до статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до ст..182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема в даному випадку відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Тобто право власності на майно ангар для ремонту та зберігання техніки набуте позивачем на підставі рішення суду та відповідно до закону (ст..328 ЦК України) , але в силу ст..182 ЦК України таке майно не є нерухомим.

За таких умов суд не може прийняти розрахунки збитків, які проведені відповідно до звіту експерта-оцінювача , так як вони проведені для нерухомого майна, але майно, яке є предметом позову таким не є.

Також посилання позивача про те, що спірне майно в чужому незаконному володінні в розумінні ст.. 387 ЦК України не знайшли свого підтвердження, тому застосування ст.. 390 ЦК України в даному випадку не є законним.

Пояснення представника відповідача про те, що вартість такого ангару відшкодована позивачу не знайшли свого підтвердження, так як відсутні будь-які квитанції, розписки, банківські документи про передачу таких коштів позивачу.

Відповідно до розяснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди" під моральною шкодою слід розуміти витрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Крім того, згідно з ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

При зясуванні питання щодо відшкодування моральної шкоди, суд повинен зясувати чим підтверджується факт заподіяння моральних страждань, або втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

В цій частині суд вважає за доцільне також відмовити, оскільки відсутні незаконні, винні дії відповідача, що призвели до душевних страждань, які зазнала фізична особа внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати.

Керуючись п.35 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватись тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено.

Відповідно до пункту 1.2.2 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір становить - 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" на 2016 рік було установлено мінімальну заробітну плату в місячному розмірі з 1 січня - 1378,00 гривні.

З огляду на те, що вимоги позивача в частині повернення йому ангару задоволенні, судовий збір який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 551,20 гривень.

Статті 79, 84 ЦПК зазначають, що витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Право на правову допомогу, яка може надаватися як адвокатами, так і фахівцями в галузі права (ст. 12 ЦПК)

У п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 розяснено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Згідно роз'яснень у п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року N 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Повноваження адвоката позивача ОСОБА_3 підтверджуються свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю № 4, ордером серії ХС № 54669 до договору від 25.05.2016 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем за надання правової допомоги за його позовом сплачено 3000 грн. грошових коштів, що стверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру.

Суд вважає, що сплачені позивачем кошти за правову допомогу адвоката є адекватною компенсацією наданих адвокатом послуг, у звязку з чим підлягають відшкодуванню в розмірі 3000,00 грн.

Керуючись ст.ст.10, 60,61, 88, 212-215, 218 ,626, 628, 631, 632, 638. 639, 763 ЦК України, 124 Конституції України суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ПП «Чонгар» про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення коштів за час володіння майном задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з цивільним позовом до ПП «Чонгар» про витребування майна із чужого незаконного володіння та стягнення коштів за час володіння майном.

Зобовязати ПП «Чонгар» повернути ОСОБА_1 ангар загальною площею 3412,30 кв.м, розташований за адресою Херсонська область, Генічеський район, шосе Новодмитрівка-Новоолексіївка, 3-й км.

Стягнути з Приватного підприємства Приватне орендне підприємство «Чонгар» (с. Чонгар, Генічеського району, Херсонської області, ЗКПО 30874762) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, ІН НОМЕР_1) судові витрати по справі у вигляді судового збору у сумі 551,20 (пятсот пятдесят одна гривня 20 копійок) та витрати за надання правової допомоги у розмірі 3000 (три тисячі гривень), всього 3551,20 (три тисячі пятсот пятдесят одна гривня 20 копійок).

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Херсонської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду до Генічеського районного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Генічеського районного суду ОСОБА_5