Справа № 645/8634/15-ц
Провадження № 2/645/422/16
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 року м. Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Бабкової Т.В.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору, що містить умови позики, іпотеки, дійсним та стягнення заборгованості за договором, третя особа: ОСОБА_4,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, на обґрунтування якого посилалася на наступне. 14.12.2007р. між нею та ОСОБА_3 був укладений договір, що містив умови позики, іпотеки. За договором ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_2 грошову суму, еквівалентну 120 000 доларам США, які зобовязувалася повернути в строк до 14.12.2013р., що підтвердила власноручною розпискою. Крім того, в п.4 договору сторони передбачили сплату процентів за користування грошовими коштами. На час звернення із позовом гроші не повернуті, проценти за користування грошовими коштами не сплачені. За таких обставин ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 грошову суму, еквіваленту 120 000 доларам США за офіційним курсом долару США до гривні України, та проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного Банку України з 14.12.2007р. по 05.10.2015р. у сумі, що еквівалентна 101 527,41 долару США. Крім того, в звязку з простроченням виконання ОСОБА_3 грошового зобовязання на підставі положень ч.2 ст.625 ЦК України ОСОБА_2 просила суд стягнути на її користь три проценти річних від простроченої суми боргу у сумі, еквівалентній 6509,58 доларів США. Умовами п.8 договору сторони передбачали також відповідальність відповідача за прострочення виконання його зобовязань з повернення позики більш ніж на пять днів неустойкою у вигляді пені 1 % від неповернутої суми позики за кожен день прострочення. Розрахунок пені здійснений позивачем за один рік і дорівнює 438 000 доларам США, які вона також просила стягнути на її користь з відповідача в сумі, еквівалентній за офіційним курсом долару США до гривні України. Позивачка зазначала, що договором передбачено в забезпечення виконання зобовязання щодо повернення позики, сплати процентів за користування грошовими коштами та неустойки, ОСОБА_3 передала їй в іпотеку власне майно - житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул.Болонська, 105, а саме: житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 43,9 кв.м, надвірні споруди : літ. «Б» сарай, літ. «В» уборна, літ. «Г» льох, літ. «Д» гараж, літ. «Е» сарай, 1-3 огорожа, що належать ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1998р. Сторони обумовили, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань з повернення позики позикодавець має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом набуття предмету іпотеки у власність згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, і задовольнити за рахунок вартості предмету іпотеки свої вимоги в сумі 606 000 грн., що є еквівалентом 120 000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України, встановленим на момент укладання даного договору (1 долар США = 5,05 грн.), сплати процентів та неустойки. Під час укладання договору, який містить узгоджені сторонами умови позики та іпотеки, сторони домовились нотаріально посвідчити договір 25.12.2007р. о 12:00 у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за адресою : м.Харків, вул.Плеханівська, 92А, г. «Металіст», корп.Б,оф.109. Відповідач надала позивачу копію правовстановлюючого документу на квартиру, сторони оглянули предмет іпотеки на виконання укладеного договору від 14.12.2007р. та підписали відповідний акт, яким засвідчили, що житловий будинок з надвірними спорудами по вул.Болонській,105 в м.Харкові ними оглянуто, сторони претензій одна до одної не мають. Після отримання грошових коштів відповідач ухилилась від нотаріального посвідчення договору. Посилаючись на положення ст. 220 ЦК України, приймаючи до уваги, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, ОСОБА_2 просила суд визнати дійсним договір, укладений між нею та ОСОБА_3 14.12.2007р., що містить узгоджені умови позики, іпотеки в редакції, що долучена до позову.

Представник позивачки ОСОБА_6 позовні вимоги в судовому засіданні підтримала. Пояснювала суду, що договором іпотеки сторони обумовили, що в разі реконструкції предмету іпотеки вони повинні внести в договір відповідні зміни, отже іпотека у випадку ухвалення рішення про задоволення позову і визнання договору дійсним, не буде розповсюджуватися на весь будинок автоматично, а лише на частку ОСОБА_3 в спільному будинку після її виділення в натурі і реєстрації права власності. Таким чином задоволення позову не впливатиме на права і інтереси ОСОБА_4, якому в процесі поділу майна подружжя надано у власність 38/100 часток житлового будинку з надвірними спорудами по вул.Болонській,105 в м.Харкові.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги ОСОБА_2 визнала повністю.

3-тя особа ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 проти задоволення позову в частині визнання дійсним договору про передачу майна в іпотеку заперечували. При цьому ОСОБА_4 зазначив, що при вирішенні вимог щодо стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за договором позики він покладається на розсуд суду, про укладення цієї угоди він зі свого боку обізнаний не був. Проти вимог щодо визнання дійсним договору іпотеки заперечував, посилаючись на те, що житловий будинок з надвірними спорудами по вул.Болонській,105 в м.Харкові був придбаний ОСОБА_3 17.07.1998р. під час зареєстрованого шлюбу з ним - ОСОБА_4, а тому належав їм на праві спільної сумісної власності. В подальшому після розірвання шлюбу в судовому порядку було здійснено поділ зазначеного будинку, за ОСОБА_3 визнано право власності на 62/100 його часток, за ОСОБА_4 на 38/100 часток. За таких обставин на час укладання іпотеки не було отримано його згоду як подружжя, не було виділено частку майна в спільній сумісній власності, не визначено правовий статус земельної ділянки, на якій розташовано нерухоме майно, що передавалося в іпотеку .

Заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд прийшов до наступного.

Судом були встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 14.12.2007р. між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 був укладений договір, відповідно до якого позивачка надала відповідачці в позику грошові кошти в сумі 606 000 грн., що є еквівалентом 120 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України, встановленим на момент укладання даного договору (1 долар США = 5,05 грн.), а ОСОБА_3 зобовязується повернути ОСОБА_2 грошову суму у національній валюті (гривні), що є еквівалентом 120 000 доларів США за офіційним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів до 14.12.2013р.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до положень ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18.09.2013 р. розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої ОСОБА_3 14.12.2007р. отримала у ОСОБА_2 у борг строком до 14.12.2013р. 606 000 грн., що є еквівалентом 120 000 доларів США.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Статтею 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами на іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідач ОСОБА_3 доводи позивачки щодо передання у борг вищезазначеної грошової суми на умовах письмового договору від 14.12.2007р. та невиконання зі свого боку зобовязання визнала в повному обсязі.

За таких обставин, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки ОСОБА_2, що до теперяшнього часу відповідачка не повернула визначену у розписці суму позики, а тому сума, еквівалентна 120 000 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент винесення рішення ( 25,0512 грн. за 1 долар США), підлягає стягненню з відповідачки у розмірі 3 006 144 грн.

Крім того, в п.4 договору сторони передбачали сплату процентів за користування грошовими коштами.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до проведеного позивачем розрахунку суми процентів за користування позикою за період з 14.12.2007р. по 05.10.2015р. він дорівнює 101 527,41 доларам США., що становить 2 543 383,45 грн. (101 527,41 х 25,0512= 2 543 383,45).

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Три проценти річних від простроченої суми боргу 120 000 доларів за період прострочення з 15.12.2013р. відповідно до заявлених позовних вимог складає 660 днів, а тому дорівнює 6 509,58 доларів США, що становить 163 072,79 грн. (120 000 х 3 : 100 : 365 х 660 х 25,0512 = 163 072,79 ).

У відповідність до положень ст.546, 549 ЦК України сторони у п.8 договору встановили відповідальність відповідача за прострочення виконання зобовязання з повернення коштів більш ніж на пять днів неустойкою у вигляді пені в розмірі 1 % від неповернутої суми позики за кожний день прострочення. Розрахувавши пеню за один рік прострочення повернення позики ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 438 000 доларів США.

Враховуючи, що положеннями ч.3 ст. 551 ЦК України, передбачено можливість зменшення розміру неустойки за рішенням суду, якщо він значно перевищує розбір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд вважає справедливим та співмірним зменшити суму пені до розміру неповернутої позики 120 000 грн., а тому стягує на користь позивачки пеню у розмірі 3 006 144 грн.

Крім того, судовим розглядом встановлено, що змістом договору від 14.12.2007р. передбачено, що позивальник в забезпечення виконання зобовязання за цим договором щодо повернення позикодавцеві позики, що є еквівалентом 120 000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів, до 14.12.2013р., сплати процентів за користування грошовими коштами та неустойки, передає в іпотеку позикодавцеві власне майно - житловий будинок з надвірними спорудами , що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Болонська, 105, а саме: житловий будинок літ. «А-1» житловою площею 43,9 кв.м, надвірні споруди: літ. «Б» сарай, літ. «В» уборна, літ. «Г» льох, літ. «Д» гараж, літ. «Е» сарай, 1-3 огорожа, що належать ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 17.07.1998р. Сторони обумовили, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань з повернення позики позикодавець має право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом набуття предмету іпотеки у власність згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, і задовольнити за рахунок вартості предмету іпотеки свої вимоги в сумі 606 000 грн., що є еквівалентом 120 000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України, встановленим на момент укладання даного договору (1 долар США + 5,05 грн.), сплати процентів та неустойки. Сторони дійшли згоди нотаріально посвідчити договір іпотеки 25.12.2007р. о 12-00 у приватного нотаріусу ОСОБА_5 за адресою: м.Харків, вул.Плеханівська, 92А, г. «Металіст», корп.Б,оф.109, що здійснено не було, а тому ОСОБА_8 заявлено вимоги про визнання договору в частині передачі майна в іпотеку дійсним.

Як зазначено у постанові № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді таких справ суди повинні зясувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Статтею 5 Закону України від 05.06.2003р. «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) указаний вичерпний перелік обєктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Така правова позиція, висловлена Верховним Судом України при розгляді справи № 6-8цс13 у Постанові від 17.04.2013р.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_9 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 з 19.08.1995 р. по 28.10.2008р., за спільні кошти за договором купівлі-продажу від 17. 07.1998р. на ОСОБА_3 було придбано житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Болонська, 105, вказані особи реконструювали його у 2004р., завершивши реконструкцію у липні 2006р., рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 02.10.2009р. за позовом ОСОБА_3 до Харківської міської ради визнано право власності на самочинно реконструйований спірний житловий будинок. За таких обставин, виходячи з норм ст.60 СК України вказаний будинок станом на 14.12.2007р. був обєктом права спільної сумісної власності, оскільки обєктивно підтверджено технічним висновком про завершення будівництва на липень 2006р., і за ч.1 ст.70 СК України частини кожного з подружжя є рівними, оскільки інше не визначалося між ними домовленістю. Вказані висновки встановлені рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 12.07.2012р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом про поділ майна подружжя, яким в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за ОСОБА_4 визнано право власності на 38/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м.Харків, вул. Болонська, 105, за ОСОБА_3 - право власності на 62/100 його частин.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору) майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Нотаріально посвідченої згоди на передачу спільної сумісної власності в іпотеку ОСОБА_4 не надавав, заперечує про обізнаність щодо отримання боргу ОСОБА_3 в сумі 120 000 доларів США.

З огляду на наведене суд дійшов висновку про те, що 14.12.2007р. під час укладення договору іпотеки були порушені положення ст. 5,6 Закону України від 05.06.2003р. «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору), оскільки частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, а тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Питання про розподіл судових витрат вирішується судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 11, 79, 82, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 16, 526, 546, 549, 551, 610, 625, 1046, 1047, 1049 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору, що містить умови позики, іпотеки, дійсним та стягнення заборгованості за договором, третя особа: ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 14.12.2007 року у розмірі 3 006 144 грн., проценти за користування позикою 2 543 383 грн. 45 коп., три проценти річних за прострочення виконання грошового зобовязання 163 072 грн. 79 коп., пеню 3 006 144 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6577,20 грн.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя-