Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості

за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на заочне рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 грудня 2012 року між публічним акціонерним товариством «АК Промінвестбанк» (далі - ПАТ «АК Промінвестбанк») та ТОВ «Кредитні ініціативи» був укладений договір відступлення права вимоги, відповідно до якого ПАТ «АК Промінвестбанк» відступило, а ТОВ «Кредитні ініціативи» прийняло право грошової вимоги з боржників за кредитними договорами та договорами забезпечення, у тому числі право вимоги за договором кредиту № 201/7-06 від 31 серпня 2006 року, укладеним між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_3 на суму 200 000 грн, та договором поруки від 24 травня 2007 року, укладеним між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 01 лютого 2014 року виникла заборгованість у розмірі 486 183,43 грн, із яких: 229 774, 28 грн - тіло кредиту, 225 894, 54 грн - заборгованість за процентами, 30 514, 51 грн - пеня, яку позивач просив стягнути із солідарних боржників.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором у розмірі 486 183, 43 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, що 31 серпня 2006 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про іпотечний кредит № 201/7-06, згідно з яким останній отримав грошові кошти у сумі 200 000 грн зі сплатою 19 % річних та кінцевим терміном повернення до 30 серпня 2026 року.

24 травня 2007 року сторонами було укладено договір № 1 про внесення змін до договору про іпотечний кредит від 31 серпня 2006 року № 201/7-06 про збільшення розміру кредиту до 250 000 гривень. Пункт 2.2. договору викладено в наступній редакції: «За користування кредитом встановлюється процентна ставка в розмірі 18 % річних».

Для забезпечення виконання умов кредитного договору 24 травня 2007 року між ПАТ «АК Промінвестбанк» та ОСОБА_4 був укладений договір поруки, відповідно до якого останній взяв на себе зобов'язання солідарно відповідати за належне виконання своїх зобов'язань відповідачем ОСОБА_3 за кредитним договором.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АК Промінвестбанк», який є правонаступником ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір відступлення прав вимоги.

Належність переходу прав кредитора у зобов'язанні до ТОВ «Кредитні ініціативи» встановлено судами на підставі дослідження оригіналів договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року із додатком № 1 (реєстр позичальників) та додатком № 2 (акт приймання-передачі додаткового реєстру позичальників в електронній формі), договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17 грудня 2012 року. У матеріалах справи містяться докази відповідного повідомлення відповідачів про зміну кредитора (Т. 1, а. с. 21-25).

Крім того, за висновками Верховного Суду України, що викладені у постанові № 6-979цс15 від 23 вересня 2015 року, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Якщо боржник не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, внаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, правильним є стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку погашення кредиту взагалі, що судом апеляційної інстанції при вирішенні справи не враховано.

За таких обставин доводи касаційної скарги щодо неналежності особи позивача у справі відхиляються.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

За ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повиненвсебічно і повно з'ясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст. ст. 185, 187, 189, 212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведення розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Поклавши в основу висновків про розмір боргу розрахунки позивача, апеляційний суд не перевірив правильність проведених нарахувань відповідно до умов кредитного договору та з огляду на доводи апеляційної скарги про неврахування здійснених на погашення кредиту платежів за квитанціями в період із 06 вересня 2006 року по 29 квітня 2013 року на загальну суму 130 457 грн (Т. 2, а. с. 67-103).

Відмовивши ОСОБА_3 у призначенні комплексної фінансово-бухгалтерської експертизи, що заявлялася з метою перевірки обґрунтованості розрахунку заборгованості, апеляційний суд послався на те, що таке клопотання не подавалося до суду першої інстанції за нового розгляду справи та неявка відповідачів у судове засідання унеможливила уточнення питань експертизи.

Процесуальний закон не забороняє відповідачу заперечувати проти позову на стадії апеляційного провадження. При цьому згідно з ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідження яких було неправомірно відмовлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 143 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, мають право подати суду питання, на які потрібна відповідь експерта. Кількість і зміст питань, за якими має бути проведена експертиза, визначається судом.

Крім того, істотне значення для правильного вирішення справи мають і доводи ОСОБА_4 про те, що він не підписував договір поруки, оскільки стосуються підстав солідарного стягнення боргу із боржника та поручителя.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засада; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсності.

За ч. ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_4 заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, яке судом відхилено з підстав, що його заявлено на стадії апеляційного провадження, та з тих причин, що неявка відповідачів у судове засідання унеможливила відібрання зразків підписів.

Разом з тим, питання про відібрання зразків підпису вирішується судом ухвалою про призначення експертизи (або після, якщо необхідність у зразках виникла пізніше) (ч. 2 ст. 144 ЦПК України). Відмова від подання необхідних матеріалів є підставою для визнання чи відмови у визнанні факту, для з'ясування якого експертиза призначалася (ст. 146 ЦПК України), проте підставою відмови у призначенні експертизи судом бути не може.

З урахуванням наведеного, відмова апеляційним судом відповідачам у наданні їм допомоги щодо з'ясування обставин справи та забезпечення змагальності сторін й доведення ними перед судом переконливості доказів, на які вони посилаються, є передчасною. Крім того, у порушення вимог процесу клопотання про призначення експертиз розглянуто без постановлення відповідних ухвал, тобто без належного вмотивування висновків щодо вирішеного питання.

Враховуючи наведене, постановлена апеляційним судом ухвала підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 30 квітня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко