АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», поданою через представника ОСОБА_1, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення,

в с т а н о в и л а :

у листопаді 2015 року ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просило усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення відповідачів із квартири АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності посилаючись на те, що відповідачі без законних на те підстав проживають у спірній квартирі та у добровільному порядку звільнити квартиру відмовляються.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23.02.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Справа № 756/14961/15 Апеляційне провадження № 22-ц-796/5789/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Камбулов Д.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» через представника подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не взяв до уваги, що відповідачі не зареєстровані у спірній квартирі, тому не існує жодних правових підстав щодо перебування останніх у квартирі чи для надання їм іншого житла, оскільки таке житло вони мають. Суд не врахував, що предметом даного спору є усунення перешкод у користуванні майном власнику квартири, а тому ч. 2 ст. 109 ЖК України на дані правовідносини не розповсюджується. Рішення суду суперечить ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 391 ЦК України.

У судовому засіданні ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.08.2006 року між ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 660-Ф, за умовами якого останній отримав кредит в розмірі 75 000 доларів США зі сплатою 15 % річних, строком до 27.08.2009 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між сторонами було укладено договір іпотеки № 660-Ф/ІП-1, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належну йому на праві приватної власності квартиру НОМЕР_1, яка знаходиться в АДРЕСА_1

У зв'язку із невиконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість.

28.11.2012 року банк відступив ТОВ «Факторингова компанія Вектор Плюс», відповідно до договору факторингу № 15 та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права вимоги до відповідача за зобов'язаннями по кредитному договору та договору іпотеки.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності з Державного реєстру речових прав на рухоме майно, 01.04.2015 року позивач набув у порядку, передбаченому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» право власності на спірну квартиру.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла не має.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Згідно із ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з ч. 1 ст. 40 цього Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Відтак, суд першої інстанції правильно виходив з того, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-1484 цс 15 та від 18.03.2015 року № 6-39 цс 15.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування правової позиції Верховного Суду України суперечать змісту постанови Верховного суду України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі мають інше житлове приміщення доказами не підтверджені та у позовних вимогах не вказано у яке інше житлове приміщення необхідно відселити відповідачів.

Оскільки у даному спорі розглядалося питання виселення, яке регулюється Законом України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК Української РСР посилання апелянта на порушення судом норм про право власності колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до ст. 47 Конституції України ніхто не може примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду суперечить ст. 41 Конституції України колегія суддів вважає необгрунтованими.

Виходячи з викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що клопотання позивача про залишення позовної заяви без розгляду на стадії апеляційного розгляду суперечить положенням ч. 8 ст. 193 ЦПК України, згідно з якою подача такого клопотання можлива у суді першої інстанції до переходу до судових дебатів. Залишення позовної заяви без розгляду після ухвалення рішення по суті законом не передбачено.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді