Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого

спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом. Зазначав, що з 08 грудня 1979 року по 30 липня 2013 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності по Ѕ частини житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_2, вартістю 1 005 974 грн, та по Ѕ частини земельної ділянки по АДРЕСА_3, площею 510 кв. м, вартістю 367 200 грн; визнано за ОСОБА_5 право власності на майно домашнього вжитку: меблі для кухні вартістю 15 тис. грн, м'який куточок, крісла - 1 500 грн, стіл - 1 тис. грн, холодильник - 1 тис. грн, телевізор - 300 грн, духовка електрична - 2 тис. грн, меблі для передпокою - 1 500 грн, диван - 500 грн, шафа-купе - 2 тис. грн, пенал - 500 грн, стіл - 100 грн, ліжко - 2 тис. грн, шафа - 500 грн, шафа-купе - 2 тис. грн, комп'ютерний стіл - 1 тис. грн, а всього загальною вартістю 30 900 грн; визнано за ОСОБА_5 право власності на автомобіль «BMW Х 3», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 473 851 грн 88 коп.; визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Renault Magnum 440», державний номерний знак НОМЕР_2, вартістю 110 618 грн 18 коп., автомобіль «Мan 18.224», державний номерний знак НОМЕР_3, вартістю 142 191 грн 62 коп., автомобіль «Fruehauf Srem 34C1», державний номерний знак НОМЕР_4, вартістю 65 624 грн 60 коп., автомобіль ЗИЛ 494801, державний номерний знак НОМЕР_5, вартістю 24 420 грн, причіп ПМЗ-81011 вартістю 3 500 грн, а всього на суму 346 354 грн 40 коп.; визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частини нежитлового приміщення по АДРЕСА_4, літ. Б‑І, б.б, вартістю 272 447 грн; визнано за ОСОБА_5 право власності на грошову суму 12 тис. доларів США, розміщену на депозитному рахунку № НОМЕР_6 у ПАТ «Дельта Банк», відкритому на ім'я ОСОБА_4, та суму нарахованих процентів 828,50 доларів США згідно з депозитним договором від 20 лютого 2013 року № 3726, а всього на суму 12 828,50 доларів США, що еквівалентно 119 176 грн 76 коп.; визнано за ОСОБА_5 право власності на суму вкладу 55 тис. грн на депозитному рахунку № НОМЕР_7 у ПАТ «Дельта Банк», відкритому на ім'я ОСОБА_4, та суму нарахованих процентів згідно з депозитним договором від 20 лютого 2013 року № 3641, а всього на суму 64 820 грн 11 коп. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову про визнання договору дарування квартири АДРЕСА_1 удаваним правочином та застосування наслідків удаваного правочину та ухвалено нове рішення в цій частині, яким вказані позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено, а саме: визнано удаваним правочином договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 12 червня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, включено її до спільного майна подружжя під час його розподілу; визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право власності в рівних частинах - по Ѕ частини за кожним - на квартиру АДРЕСА_1. Позивач зазначив, що на теперішній час порядок користування житловим будинком з надвірними спорудами та земельною ділянкою ні сторонами, ні судом не визначений, а частки майна в натурі не виділені, оскільки будинок побудований для проживання однієї сім'ї та є неподільною річчю. Крім того, ОСОБА_4 на праві приватної власності згідно з державним актом від 15 листопада 2010 року серії НОМЕР_8 належить земельна ділянка площею 0,0394 га, що розташована по АДРЕСА_3 та прилягає до земельної ділянки площею 510 кв. м, використання якої неможливе окремо від спірної ділянки, так як не має окремого заїзду з вулиці і є суцільним масивом домоволодіння. Спільне володіння та користування зазначеним будинком неможливе через недоброзичливі стосунки між сторонами як співвласниками майна, які перешкоджають їм обом у повній мірі здійснювати право володіння та користування майном. У результаті конфліктних ситуацій з цього приводу позивач неодноразово звертався до правоохоронних органів.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року позов задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_5 на Ѕ частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2.

Припинено право власності ОСОБА_5 на Ѕ частини земельної ділянки, площею 510 кв. м, розташованої по АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію вартості Ѕ частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2, у розмірі 502 987 грн та вартості Ѕ частини земельної ділянки площею 510 кв. м, розташованої по АДРЕСА_3, у розмірі 183 600 грн, а всього на загальну суму 686 587 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_3.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 26 лютого 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 365 ЦК Україниправо особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, частиною 1 ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, зокрема: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками по Ѕ частини кожен житлового будинку по АДРЕСА_2 та Ѕ частини земельної ділянки, площею 510 кв. м по АДРЕСА_3, набувши це майно під час спільного проживання в шлюбі та здійснивши його розподіл шляхом визначення в суді ідеальних часток на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 12 березня 2014 року.

Вартість спірного будинку і земельної ділянки відповідно до звітів про оцінку майна від 28 жовтня 2013 року складає 1 005 974 грн та 367 200 грн відповідно.

Крім того, згідно з технічним паспортом на вказаний будинок він має загальну площу 225,6 кв. м.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності вказаних позовних вимог та наявності підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, для припинення права власності відповідача на Ѕ частини вищевказаних житлового будинку та земельної ділянки, стягнення з позивача на користь відповідача грошової компенсації вартості її часток у спільній власності на загальну суму 686 587 грн та визнання за позивачем права власності на житловий будинок по АДРЕСА_2 та земельну ділянку, розташовану по АДРЕСА_3.

При цьому суд виходив із того, що відповідач має у власності інше житло і тому припинення її права власності на Ѕ частини житлового будинку не завдасть їй істотної шкоди, оскільки це майно є неподільним, між сторонами склалися недоброзичливі стосунки, які перешкоджають їм у повній мірі здійснювати право володіння та користування цим майном, а також, що позивач володіє земельною ділянкою площею 0,03394 га, яка повністю межує зі спірною земельною ділянкою площею 510 кв. м і використання позивачем земельної ділянки площею 0,03394 га неможливе окремо від ділянки, на якій розташований вищевказаний будинок.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд з огляду на таке.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Із врахуванням установлених судом першої інстанції фактичних обставин справи, відповідно до технічного паспорта на будинок та з урахуванням вимог ст. 47 ЖК Української РСР, п. 2.22 та п. 2.24 ДБН В2.2.-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки, Основні положення», затверджених наказом Держбуду України від 28 вересня 2005 року № 175, апеляційний суд дійшов висновку про можливість здійснення поділу будинку та встановлення порядку користування, проте зазначив, що питання про реальний розподіл даного будинку і земельної ділянки чи про встановлення порядку користування ними сторони не ставили.

При цьому апеляційний суд урахував, що ОСОБА_5 також зверталася до суду з аналогічним позовом до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, проте рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 19 грудня 2014 року, у задоволенні її позову відмовлено із підстав недоведеності позивачем обставини про неможливість реального розподілу спірного будинку й виділення в ньому частки позивача, а отже, цей будинок можливо реально поділити і ця обставина відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню і не була спростована позивачем іншими доказами, які не були відомі суду при ухваленні рішення від 16 жовтня 2014 року, яким було встановлено зазначені обставини та відмовлено у вказаному позові.

Апеляційний суд надав належну оцінку тій обставині, що на розгляді у суді перебувала справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні майном, виселення, відшкодування моральної шкоди і рішенням апеляційного суду Черкаської області від 04 грудня 2014 року вказані позовні вимоги задоволено частково.

Із врахуванням вищевказаного апеляційний суд обґрунтовано визнав такими, що не знайшли свого підтвердження, доводи позивача щодо недоброзичливих відносин, які перешкоджають сторонам у повній мірі здійснювати права володіння та користування майном, зазначивши, що всі попередні спори ОСОБА_5 вирішувала із ОСОБА_4 у передбачений законом спосіб шляхом звернення до суду за захистом, а не протиправним шляхом.

Разом із тим на підставі наявних у справі доказів апеляційний суд установив, що позивач не довів жодної з підстав, передбачених ч. 1 ст. 365 ЦК України, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні, як і не довів, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та члену її сім'ї, враховуючи, що будинок є місцем їх постійного проживання.

Крім того, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що вищевказані звіти оцінки вартості майна від 28 жовтня 2013 року не є належними доказами у справі та не могли враховуватися судом як доказ визначення вартості спірного майна, оскільки з дати їх виготовлення і до часу розгляду судом спору минуло більше одного року і за цей період часу відбулася зміна його вартості в бік збільшення за рахунок інфляційних процесів та зміни кон'юнктури ринку.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку судом оглянуто звіти про експертну оцінку спірного майна від 05 березня 2015 року, відповідно до яких вартість будинку складає 4 038 240 грн, а вартість земельної ділянки - 351 900 грн (а не 1 005 974 грн та 367 200 грн відповідно згідно зі звітами від 28 жовтня 2013 року).

Отже, зважаючи на встановлені судом обставини справи, відсутність доказів про наявність визначених законом підстав для припинення права відповідача на частку у спільному майні та недотримання позивачем умови про внесення на депозитний рахунок суду коштів, які б відповідали реальній ринковій вартості частки відповідача у спільному майні на час розгляду справи, правильним, законним та обґрунтованим є рішення апеляційного суду про відмову в задоволенні позову.

Ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, правильно установив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 16 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак