Справа № 314/969/14-ц Провадження № 2/314/4/2016
Повний текст виготовлено 25.04.2016 р.
19.04.2016 року м.Вільнянськ
Вільнянський районний суд Запорізької області
у складі: головуючого судді - Надворної О.С.
при секретарі - Якубовської Т.М.
за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, третьої особи без самостійних вимог приватного нотаріуса Вільнянського нотаріального округу ОСОБА_4,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вільнянську Запорізької області в приміщенні Вільнянського районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування,
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа: приватний нотаріус Вільнянського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування. В своєму позові позивачі прохають суд визнати недійсним договір дарування жилого будинку № 7 по вул. Українській в м. Вільнянськ Запорізької області, укладений 23.05.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, зареєстрований приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за № 300.
Заявлені вимоги позивачі обґрунтовують тим, що волевиявлення дарувальника ОСОБА_6 при укладенні спірного договору дарування, на їх думку, не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, оскільки остання на той момент не усвідомлювала характер своїх дій та не могла керувати ними.
На підтвердження вищезазначеного позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в поданій позовній заяві та безпосередньо в судових засіданнях пояснили, за вказаним договором їх матір ОСОБА_6 подарувала будинок № 7 по вул. Українській в м. Вільнянськ Запорізької областісвоїй донці (сестрі відповідачів) ОСОБА_5 На час укладення спірного договору дарування їх виповнилось 83 роки. Через свій похилий вік вона страждала на різні хвороби: ішемічну хворобу серця, кардіосклероз, тромбофлебіт, аритмію, трофічні язви, глухоту, які не могли не впливати на її нервовий стан. Крім того, вона мала поганий зір та пам'ять. Також позивачі зазначали, що приблизно за два с половиною роки до укладання спірного договору дарування, тобто починаючи з 2010 року, ОСОБА_6 стала губитися у просторі, виявляти агресію до оточуючих; її переслідували навязливі ідеї: вона переховувалась від сторонніх осіб, збирала клунки з речами, вона неодноразово залишала подвіря свого будинку та уходила в невідомому напрямку, після чого не могла пригадати куди саме та з якою метою вона уходила; в 2012 р. матір забула вимкнути газову плиту, на якій готувалась їжа, внаслідок чого сталася пожежа. Проте, як пояснили позивачі, до лікаря-психіатра з цього приводу вони не звертались, оскільки хотіли уникнути засудження оточуючих. Проте, після того як в травні 2013 року самопочуття матері погіршилось, вони викликали до дому дільничного лікаря та психіатра. Після огляду дільничний лікар пропонувала госпіталізувати матір, проте відповідач ОСОБА_5 категорично відмовилась, а безпосередньо після цього вона відвезла матір в м. Керч, де остання 05.07.2013 року померла. Тобто позивачі вважають, що на час укладення оскаржуваного договору дарування будинку у матері спостерігався та прогресував процес психічного розладу, в звязку з чим вона не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними.
Отже, посилаючись на вищезазначені обставини, позивач ОСОБА_1 разом зі своїм представником адвокатом ОСОБА_3, а також позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали, прохають їх задовольнити та визнати недійсним договір дарування будинку, який був укладений 23.05.2013 року між їх матірю ОСОБА_6 та сестрою ОСОБА_5
Відповідач ОСОБА_5 та її представники ОСОБА_7, ОСОБА_8 в судове засідання повторно не зявились, у звязку з чим судом на підставі ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи.
В судовому засіданні, що відбулось 20.05.14, відповідач ОСОБА_5 позов не визнала. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що з 1992 року вона проживала в м. Керчь, а її матір - ОСОБА_6 проживала в м. Вільнянськ, вона періодично відвідувала матір. Приблизно з листопада 2010 року здоровя матері стало погіршуватись. В січні 2013 року, коли вона по телефону вітала матір з Днем народження, то сестра ОСОБА_1 повідомила їй, що у матері «поїхав дах», і брат збирається її покласти в будинок для божевільних. Крім того, на початку 2013 року син відповідача, який постійно мешкає у м. Вільнянську, зателефонував їй та також попередив, що більше не буде відвідувати ОСОБА_6 (свою бабцю) та щоб вона що-небудь робила з нею. Після цього в лютому 2013 року вона приїхала в м. Вільнянськ, відвідала матір, але ніяких розладів її психіки не помітила. 09.02.2013 року вона забрала матір до себе в м. Керчь, де здоровя останньої значно покращилось. В березні 2013 року під час своєї відпустки вона знову перевезла матір назад до м. Вільнянська і до кінця травня 2013 року проживала разом з матірю в м. Вільнянськ. Як зазначає відповідач, мама була адекватною, все розуміла, неодноразово висловлювала бажання подарувати свій будинок саме їй, оскільки брат - ОСОБА_2 та сестра- Гаценко Т.Ф. вже побудували своє власне житло. Отже з метою укладання договору дарування будинку відповідач 23.05.2013 року викликала таксі і відвезла матір до нотаріуса ОСОБА_4, де остання оформила договір дарування будинку. За ствердженням відповідача, при укладенні договору матір усвідомлювала все, що відбувається. Про укладання цього договору дарування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відразу не повідомляли. Проте 27.05.2013 року до матері приходила ОСОБА_1, і коли сестра дізналась про те, що матір подарувала позивачу будинок, - відбулась сварка. Після цього матері стало гірше, вона весь час лежала, викликали лікаря. 29.05.2013 року брат - ОСОБА_2 привіз до матері на машині терапевта разом з психіатром. Психіатр оглядала матір, проте який діагноз не повідомляла. 31.05.2013 року вона забрала матір з собою в м. Керчь, де остання 05.07.2013 року померла.
Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечує. Підтвердила, що саме нею був посвідчений договір дарування від 23.05.2015 року, за умовами якого ОСОБА_6 подарувала належний їй будинок своїй донці ОСОБА_5 При цьому зазначила, що на час укладання договору дарування ОСОБА_6 відчувала себе нормально, адекватно сприймала зміст подій, учасником яких вона (ОСОБА_6Р.) була, її волевиявлення на укладання договору дарування було вільним та усвідомленим. Вважає, що висновки в ході розгляду справи посмертних судово-психіатричних експертиз (первинної та повторної) не є достовірними доказами того, що ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладанні договору дарування, оскільки ці висновки побудовані лише на одному огляді районного лікаря-психіатра Вільнянської ЦРЛ ОСОБА_9 без спостереження хвороби у динаміці, а також з урахуванням пояснень позивачів та свідків з їх боку. Вважає, що ОСОБА_6 могла невпевнено відповідати на запитання лікаря-психіатра у день огляду 29.05.2013 року, оскільки страждала на туговухість. Що стосується безпосередньо процедури укладання договору дарування, то нотаріус пояснила суду, що 23.05.2013 року ОСОБА_5 привезла до неї на роботу свою матір ОСОБА_6 для оформлення договору дарування будинку. Остання спочатку сиділа в машині, вона вийшла до неї, поспілкувалась. В ході розмови ОСОБА_6 висловила бажання подарувати будинок своїй доньці ОСОБА_5, при цьому всі питання вона розуміла та відповідала на них, називала родичів по імені. Після цього ОСОБА_6 разом з ОСОБА_5 зайшли до неї в кабінет. Там бабуся підписала складений договір дарування. Разом з тим нотаріус пояснила, що при укладенні договору ОСОБА_6 нервувала, висловлювала думку про те, що нічого непотрібно підписувати, оскільки вона віддає свій будинок ОСОБА_5 Взагалі, ОСОБА_6 була невдоволена тем, що відбувається, різко розмовляла зі ОСОБА_5 Однак, причини цього вона досконально не зясовувала, оскільки була зайнята роботою в реєстрах, та складанням документів, необхідних для посвідчення договору дарування.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона працює дільничним лікарем КУ «Вільнянська центральна районна лікарня». Знає, що в 1988 році ОСОБА_6 перенесла гострий інфаркт, лікувалась в стаціонарі. Потім свідок, як дільничний терапевт, постійно наблюдала ОСОБА_6, відвідувала її в середньому три рази на рік. ОСОБА_6 страждала ішемічною хворобою, у неї були постійні аритмії. Під час відвідування ОСОБА_6 09.04.2013 року свідок вперше познайомилась з її дочкою - ОСОБА_5 (відповідачем) і віддала останній амбулаторну картку ОСОБА_6, щоб вона (ОСОБА_5Ф.) порадилась із заступником головного лікаря Вільнянської ЦРЛ щодо виділення її матері інвалідної коляски, оскільки ОСОБА_6 було важко пересуватись самостійно у звязку із захворюванням ніг. Наступний раз вона відвідала ОСОБА_11 за викликом її родичів 29.05.2013 року разом з лікарем-психіатром ОСОБА_12 Під час цього відвідування вона забрала у ОСОБА_5 раніше передану амбулаторну картку ОСОБА_6, хоча остання наполягала, щоб амбулаторна картка залишилась у неї, оскільки вона збиралась забрати ОСОБА_6 до себе додому - до м. Керч. В той день 29.05.2013 року хвора знаходилась в спальні в ліжку, з трудом піднялась та відповідала на питання, розказувала, що все болить. Свідок зазначає, що до квітня 2013 року ОСОБА_11 завжди була адекватною, все розказувала, проте при відвідуванні 29.05.2013 року - остання вже була іншою людиною, губилась у відповідях. З хворою розмовляла лікар-психіатр. А присутні при їх відвідуванні родичі ОСОБА_6 весь час сварились між собою. Вона рекомендувала покласти ОСОБА_11 на стаціонарне обстеження невропатологом. Проте донька хворої ОСОБА_5 відмовилась від цього, посилаючись, що має намір знову забрати матір з собою в м. Керчь. В той же день ввечері до неї прийшла ОСОБА_5, просила віддати медичну картку матері. Вона відмовила. Однак, зважаючи на сварки між родичами хворої, передчуваючи, що в майбутньому може виникнути скандальна ситуація, і з метою уникнення проблем вона зробила ксерокопію медичної картки ОСОБА_11 Наступного дня вона дізналась, що ОСОБА_5 через головного лікаря таки забрала з лікарні оригінал медичної картки. Зроблену ксерокопію тієї медичної картки свідок надала суду, і підтвердила, що всі записи в ній відповідають записам, які вона особисто робила в оригіналі картки ОСОБА_11 При цьому свідок зазначила, що окремо від основної амбулаторної картки лікарем-психіатром ОСОБА_9 заводилась інша картка, яку остання заповнювала самостійно.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9, пояснила, що вона з 01.02.08 року працює лікарем-психіатром КУ «Вільнянська центральна районна лікарня». 29.05.2013 року вона разом з дільничним лікарем ОСОБА_10 виїхали до ОСОБА_6Р за викликом родичів останньої . Вона оглянула бабусю і встановила діагноз «Деменція сосудиста, зниження інтелекту». На час огляду соціально-небезпечних тенденцій у ОСОБА_6 нею виявлено не було. Раніше вона цю пацієнтку не відвідувала, і скільки триває захворювання, та що передувало встановленому діагнозу - сказати не може. При відвідуванні ОСОБА_11 вона на виконання вимог щодо ведення медичної документації - завела медичну карту окремо від картки лікаря - терапевта. Пізніше вказана картка була надана нею на запит суду.
За клопотанням відповідача в ході судового розгляду судом були допитані свідки: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15
При цьому свідок ОСОБА_13, який працює таксистом, пояснив, що саме він відвозив ОСОБА_5 та її матір до нотаріуса. Проявів психічного розладу в останньої він не помітив. За поїздку розраховувалась ОСОБА_5 Будь-які подробиці укладання договору дарування будинку йому невідомі.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що вона була сусідкою померлої ОСОБА_6, часто її відвідувала. Жодних відхилень та дивацтв в поведінці останньої не помічала. ОСОБА_6 читала газети, спілкувалась з друзями, не пам'ять не скаржилась. Також свідок пояснила, що спочатку ОСОБА_6 мала намір «відписати» свій будинок донці ОСОБА_1 (позивачу), проте потім, посилаючись на те, що остання її ображає, - передумала та вирішила подарувати будинок донці ОСОБА_5 (відповідачу), і надалі виїхати з ОСОБА_5 до Криму і там проживати разом. Також свідок підтвердила, що у ОСОБА_6 дійсно часто був високий тиск, боліли ноги.
Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що її чоловік був рідним братом ОСОБА_6 В розмові з останньою, яка відбулась за півроку до іі смерті, ОСОБА_6 розповідала свідку, що має бажання подарувати свій будинок донці ОСОБА_5 (відповідачу), оскільки все своє життя вона допомагала іншим дітям - сину ОСОБА_2 та донці ОСОБА_1 (позивачам). Зазначає, що ніяких відхилень в поведінці ОСОБА_6 вона також не помічала, спілкувались нормально, остання лише жалілась на хворі ноги. Також свідок пояснила, що ОСОБА_6 дуже страждала від самотності, в травні 2013 року вона висловлювала намір виїхати з донькою ОСОБА_5 до Криму. Про існування договору дарування будинку свідку взагалі нічого не відомо.
В ході судового розгляду судом за клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_3 була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза, проведення якої було доручено судовим експертам Комунальної установи Запорізької обласної ради «Обласна психіатрична лікарня».
ОСОБА_16 № 78 від 09.02.2015 року комісія судово-психіатричних експертів КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради за результатами проведення цієї експертизи дійшла висновку, що ОСОБА_6 в період укладання договору дарування 23.05.2013р. виявляла ознаки психічного розладу у вигляді судинної деменції. Ступень психічних розладів така, що вона в період укладання договору дарування 23.05.2013 р. не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с. 54-65).
Після отримання висновків вказаної посмертної судово-психіатричної експертизи за клопотанням представників відповідача ОСОБА_5 судом було призначено повторну комісійну судово-психіатричну експертизу (посмертну), проведення якої доручено судовим експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи.
Висновком повторної комісійної судово-психіатричної експертизи № 974 від 25.11.2015 року також було встановлено, що ОСОБА_6 станом на 23.05.2013р. страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді судинної деменції (F01.8 згідно міжнародної класифікації хвороб 2010 року). ОСОБА_6 при укладанні договору дарування 23.05.2013 р. за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. З аналізу даного висновку випливає, що до такої думки дійшли з урахуванням наявності в історії захворювання підекспертної судинних патологічних чинників (гіпертонічна хвороба, дисциркуляторна енцефалопатія, постінфарктний кардіосклероз), експертних уявлень про клінічний перебіг психопатологічних розладів (т.3 а.с. 48-55).
Отже, оцінюючи досліджені у справі докази в їх сукупності, суд критично ставиться до пояснень як самого відповідача ОСОБА_5, так і пояснень нотаріуса ОСОБА_4, а також допитаних за клопотанням відповідача свідків: ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 в частині того, що ОСОБА_6 на час укладення договору дарування будинку була психічно здорова, оскільки нібито не виявляла жодних ознак будь-яких психічних розладів, не перебувала на обліку у лікаря-психіатра, і справляла враження людини із збереженням розумових здібностей, без будь-яких відхилень.
З цього приводу суд враховує, що при проведенні повторної комісійної судово-психіатричної експертизи № 974 комісією експертів з приводу показів свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, відповідача ОСОБА_5 зазначено, що вони не узгоджуються з даними про психічний стан підекспертної, які знайшли своє відображення в наданій для експертизи медичній документації (т.3 а.с. 54).
Крім того, суд приймає до уваги розяснення ОСОБА_13 судово-психіатричного експерта № 78 від 09.02.2015 р., надані експертом-психіатром ОСОБА_18 у судовому засіданні, що відбулось 21.07.2015 року Зокрема, експерт-психіатр пояснив, що деменція є наслідком органічних уражень судин (про наявність таких уражень можуть свідчити високі цифри артеріального тиску, перенесений інфаркт міокарда, серцева недостатність, варикозне розширення він нижніх кінцівок, трофічні язви, церебральний атеросклероз). При деменції вияв соціально-небезпечних тенденцій не є обовязковим. Особа, яка страждає на деменцію, перебуває у свідомості та може зберігати елементарні навички, але деменція поступово та постійно розвивається, при цьому захворювання має незворотній характер. За ствердженням експерта, враховуючи медичні знання про закономірності перебігу деменції можливо беззаперечно стверджувати, що до першого огляду ОСОБА_6 лікарем-психіатром, який відбувся 29.05.2013 р., - хвора вже не один місяць страждала на деменцію, розвинуту у ступені, коли вона вже не могла усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними. Також в своїх поясненнях експерт пояснив, що лікар - терапевт, який наглядав ОСОБА_6 до травня 2013 року, а також інші особи, які спілкувались з нею, і при цьому не були лікарями, - могли не розпізнати деменцію (тим більше, яка гостро не проявляється), а встановлення таких психічних станів як адекватність та неадекватність - є виключно компетенцію психіатра. При цьому експерт вважає, що на час укладання договору дарування у ОСОБА_6 спостерігалось грубе зниження інтелектуально-мнестичних функцій, при якому глибоке усвідомлення неможливо, а така особа легко підпадає під вплив осіб, які їх оточують.
Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_5 також надала суду отриману на її звернення до Департаменту охорони здоровя обласної державної адміністрації відповідь за вих. № 0414/957 від 10.11.2015 р., в якій містяться зауваження щодо якості ведення медичної документації стосовно ОСОБА_6 у КУ «Вільнянська центральна районна лікарня» (т.3 а.с.87-88). Проте, за висновком суду, зміст вказаного листа не спростовує по суті висновки двох проведених у справі комісійних судово-психіатричних експертиз, оскільки в ньому зазначено, що правильність встановленого ґенезу деменції (судинної) перевірити не представляється можливим у звязку з відсутністю медичної карти амбулаторного хворого ОСОБА_6 В той же час, проведення посмертної судово-психіатричної експертизи за матеріалами справи передбачено Порядком проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.10.2001 р. № 397, відповідно до п.8 якого обєктами експертизи може бути будь-яка інформація про психічний стан особи.
Що стосується наданих відповідачем відомостей про стан здоровя ОСОБА_6 під час її перебування у м. Керч в період після укладення оскаржуваного договору дарування будинку і до моменту смерті останньої, що містяться у Виписці з амбулаторної картки ОСОБА_6, яка велась у Керченській лікарні (т.2 а.с. 112-114 ), - то суд вважає, що зазначені відомості не спростовують висновків двох проведених у справі експертиз, оскільки в них також зазначено про наявність у ОСОБА_6 церебрального атеросклерозу, когнітивних порушень, відсутність до здатності до самостійного самообслуговування. Крім того, вказані відомості були враховані експертами Киіївського міського центру судово-психіатричних експертиз при наданні ними своїх висновків за результатами проведення повторної судово-психіатричної експертизи № 974 від 25.11.2015 року.
Отже, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши письмові докази, висновки комісійних судово-психіатричних експертиз (посмертних), суд дійшов наступних висновків:
Відповідно до ч.1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами,які беруть участь у справі.
В ході судового розгляду встановлено та підтверджено дослідженими у судовому засіданні належними доказами, що ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є рідними дітьми ОСОБА_6 Дана обставина не заперечується сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та відповідно до ч.1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України не підлягає доказуванню.
05.07.2013 р. ОСОБА_6 померла у м. Керч, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть від 05.07.2013 р. № 284 (т.1 а.с. 21), та Свідоцтвом про смерть серії 1-АП № 274842, виданим 05.07.2013 р. Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Керченського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим (т.1 а.с.13).
Застосовуючи до спірних правовідносин норми матеріального права, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
ОСОБА_16 ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.3 ст.203 Цивільного кодексу України.
Відповідно до пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу зап клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.
Відповідно до висновку комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 09.02.2015 року № 78, складеного комісією судово-психіатричних експертів КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, та висновку повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 25.11.2015 року № 974, складеного комісією судово-психіатричних експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, - ОСОБА_6 станом на 23.05.2013 р. страждала на стійкий хронічний психічний розлад у вигляді судинної деменції та при укладанні договору дарування 23.05.2013 р. за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
При цьому частини 2 та 3 ст. 212 ЦПК України встановлюють, що жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
З врахуванням викладеного, суд не вбачає підстав для сумніву у правильності висновків двох проведених у справі комісійних посмертних судово-психіатричних експертиз, оскільки експертні комісії прийшли до цих висновків з урахуванням наявної у справі медичної документації, змісту показань допитаних судом свідків, пояснень сторін.
Таким чином, аналізуючи доводи і заперечення сторін, обставини, встановлені в судовому засіданні у сукупності з отриманими письмовими доказами, суд приходить до висновку щодо доведеності доводів позивачів стосовного того, що їх матір ОСОБА_6 на час укладення оспорюванного договору дарування будинку - не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.
Відповідно до ч.1 ст. 225 Цивільного кодексу України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Суд вважає що спірним договором дарування права позивачів порушені, оскільки у разі його неукладання останні мали б право на спадкування майна ОСОБА_6 відповідно до закону на підставі ст. ст. 1258, 1261 Цивільного кодексу України. До матеріалів справи долучено копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_6, з якої вбачається, що позивачі у встановлений законом строк звернулись до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини своєї матері ОСОБА_6 (т.1 а.с. 67, 71)
Отже, існують законні підстави для визнання вказаного договору дарування жилого будинку недійсним, і тому, за висновком суду, заявлений позов - підлягає задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212 215, 218, 224 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати недійсним договір дарування жилого будинку № 7 по вул. Українській в м. Вільнянськ Запорізької області, укладений 23.05.2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, та зареєстрований приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу ОСОБА_4 за № 300.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10 днів з дня отримання його копії. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: О.С. Надворна

19.04.2016