Головуючий суду 1 інстанції - Озеров В.О.
Доповідач - Орлов І.В.
Справа № 431/44/16-ц
Провадження № 22ц/782/354/16
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2016 року

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Орлова І.В.,

суддів Украінцевої Л.Д., Коротенка І.В.

за участю секретаря: Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 28 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 28 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 (далі позивач або працівник) до Луганського прикордонного загону військова частина НОМЕР_1 (далі відповідач або роботодавець) про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив: рішення від 28 березня 2016 року скасувати; ухвалити нове рішення, яким поновити ОСОБА_1 на посаді завідувача складом відділення речового забезпечення військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 05 листопада 2015 року та моральну шкоду в розмірі 10.000,00 гривень.

В обґрунтування доводів апеляції позивач зазначив, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не врахував обставини, яки мають значення для справи, а саме: факт звернення ОСОБА_1 02 листопада 2015 року до комісії з трудових спорів, рішення якої позивач не отримав; факт порушення процедури надання згоди профспілкового комітету на звільнення, оскільки 22 жовтня 2015 року на засіданні комітету ОСОБА_1 не було. Суд також не перевірив, чи мав тимчасово виконуваний обов`язки начальника прикордонного загону приймати на роботу чи звільняти з роботи працівників. Суд не з`ясував, у чому конкретно виявилося порушення, яке стало привидом для звільнення позивача та чи може таке порушення бути підставою для розірвання трудового договору. Крім того суд не прийняв до уваги безперервну 17-тирічну роботу позивача на займаній ним посаді.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що 05 листопада 2015 року звільнення позивача за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України відбулося з дотриманням встановленої процедури та не суперечить вимогам трудового законодавства. Підстав для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу і моральної шкоди немає.

Колегія суддів погоджується з зазначеними висновками, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права. Суд першої інстанції повно і всебічно оцінив надані сторонами докази, правильно визначив природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, у справі встановлено, що ОСОБА_1 з 23 травня 2000 року перебував у трудових відносинах з Луганським прикордонним законом, працюючи комірником, а з 05 червня 2001 року - завідуючим складом відділення речового забезпечення військової частини НОМЕР_1 (а. с.7).

Службові обов`язки позивача визначалися Посадовою інструкцією завідувача складу відділення речового забезпечення відділу забезпечення, затвердженою Наказом начальника Луганського прикордонного закону № 236-аг від 12.03.2015 року.

Згідно з Посадовою інструкцією ОСОБА_1 відповідав за приймання та видачу, правильне зберігання, якісний стан, повну наявність, своєчасний облік матеріальних засобів; він зобов`язувався у тому числі: суворо виконувати правила прийому, зберігання, видач (здачі) матеріальних засобів, не допускаючи випадків псування, нестачі, пересортиці; своєчасно та правильно вести прибутково-видаткові операції; щотижня проводити звірку облікових даних складу з даними відділення речового забезпечення та вірно оформляти документи.

12 лютого 2015 року з ОСОБА_1 був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (а. с. 58-59).

Згідно з Наказом № 877 від 29 серпня 2015 року начальника Луганського прикордонного загону за порушення пункту 3 Правил внутрішнього трудового розпорядку та вимог Колективного договору на 2015-2017 рік працівнику ОСОБА_1 оголошено догану. З даним наказом позивач був ознайомлений 29 серпня 2015 року, притягнення до дисциплінарної відповідальності не оскаржував. У письмових поясненнях позивач визнав, що керівництвом загону 27 серпня 2015 було виявлено, що ОСОБА_1 спав на робочому місці у приміщенні речового складу (а.с.42, 43).

Перевіркою стану ведення фінансово-господарської діяльності Луганського прикордонного загону за період з 07 по 19 вересня 2015 року, яку було проведено групою офіцерів управління внутрішнього аудиту Адміністрації Держприкордонслужби були виявлені фінансово-господарські порушення та недоліки (бездокументальна передача бронежилетів до Харківського прикордонного загону, нестачі та надлишки речового майна). Однією з причин виявлених нестач речового майна комісія визнала недобросовісне відношення ОСОБА_1 до збереження матеріальних цінностей (а.с.61-62) .

Згідно з Наказом № 989-аг від 06 жовтня 2015 року т. в. о. начальника Луганського прикордонного загону за порушення вимог статті 139 КЗпП України, що полягало у невиконанні з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків, допущенні помилок в обліках, незадовільному веденні кількісного обліку матеріальних засобів на складі, що призвело до недостачі матеріальних цінностей, враховуючи наявність попереднього стягнення «догана» за Наказом № 877 від 29.08.2015 року, працівнику ОСОБА_1 було оголошено про наступне звільнення. Начальнику відділу кадрів відповідно до статті 43 КЗпП України наказано підготувати подання до Голови профспілкової організації Луганського прикордонного закону про розірвання договору з позивачем. З даним наказом позивач був ознайомлений 08 жовтня 2015 року, від дачі письмових пояснень відмовився (а. с. 45- 46,47).

09 жовтня 2015 року т. в. о. начальника Луганського прикордонного загону до профспілкового комітету загону вніс подання про надання дозволу на звільнення працівника ОСОБА_1 за пунктом 3 статті 40 КЗпП України (а.с.49).

22 жовтня 2015 року було проведено засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації Луганського прикордонного закону, за підсумками якого було надано згоду на звільнення позивача за п.3 статті 40 КЗпП України. З даних протоколу № 19 вбачається, що позивача на засіданні не було; за надання згоди висловилися два з чотирьох членів профкому (один утримався) (а. с. 63).

04 листопада 2015 року за № 12056 відповідачем зареєстровано заяву ОСОБА_1 від 02.11.2015 року, направлену на ім`я голови комісії по трудових спорах Луганського прикордонного загону полковника ОСОБА_2 .. З тексту цієї заяви вбачається, що ОСОБА_1 просив розглянути питання своєї незгоди з накладенням на нього дисциплінарних стягнень. Позивач зазначив, що при обрані виду стягнень не було враховано ступеню тяжкості порушень, які не призвели до матеріальних збитків державі, а також не враховано попередню сімнадцятирічну бездоганну роботу позивача в Луганському прикордонному загоні (а.с.48).

Наказом № 540-ос від 05 листопада 2015 року начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 було звільнено з посади завідувача складом відділення речового забезпечення військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу про працю України. З даним наказом позивач був ознайомлений 05 листопада 2015 року і того самого дня отримав трудову книжку (а. с. 52.53).

З 24 листопада 2015 року ОСОБА_1 перебуває на обліку як безробітний в Старобільському районному центрі зайнятості (а. с.10). Позивач має малолітнього сина ОСОБА_3 (а. с.11). Середньоденний заробіток ОСОБА_1 за період вересень-жовтень 2015 року складав 189,29 гривень.

Між сторонами виник спір з приводу розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Правовідносини сторін врегульовані нормами трудового законодавства України.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудової договір.

Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана 2) звільнення. Відповідно до статті 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосоване лише одне дисциплінарне стягнення.

Відповідно до статті 40 частини 1 пункту 3 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що приводом до звільнення позивача, яке за Наказом відбулося 05 листопада 2015 року, стало систематичне, без поважних причин порушення ОСОБА_1 обов`язків працівника щодо додержання трудової дисципліни.

Перебуваючи на посаді завідувача складу відділення речового забезпечення ОСОБА_1 свідомо, в період дії попереднього дисциплінарного стягнення від 29 серпня 2015 року, допустив невиконання своїх посадових обов`язків (помили в обліках, незадовільне ведення кількісного обліку матеріальних засобів на складі) що було встановлено під час проведення внутрішньої аудиторської перевірки.

Зареєстрована 04 листопада 2015 року за № 12056 заява ОСОБА_1 до комісії по трудових спорах, стосувалася незгоди позивача з накладеними на нього дисциплінарними стягненнями без уточнення та конкретизації останніх. Станом на 04 листопада 2015 року за Наказом № 877 від 29 серпня 2015 року ОСОБА_1 мав одну догану, із застосуванням якої, судячи з особистих письмових пояснень, він повністю погодився (а.с.42,43). Наказом № 989-аг від 06 жовтня 2015 року трудовий договір з ОСОБА_1 розірвано не було, дисциплінарне стягнення на позивача не накладалося, а лише повідомлялося про наступне звільнення.

Відповідно до статті 224 КЗпП України комісія по трудових спорах є обов`язковим первинним органом по розгляду трудових спорів, що виникають на підприємствах, в установах, організаціях, за винятком спорів, зазначених у статтях 222, 232 цього Кодексу. Трудовий спір підлягає розглядові в комісії по трудових спорах, якщо працівник самостійно або з участю профспілкової організації, що представляє його інтереси, не врегулював розбіжності при безпосередніх переговорах з власником або уповноваженим ним органом.

Таким чином, підвідомчі безпосередньо судам трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі в комісіях по трудових спорах розглядатися не можуть. За таких обставин, коли з адміністративним стягненням від 29 серпня 2015 року позивач був згодний, з роботи не звільнений, з урахуванням вимог статті 224 КЗпП України, заява ОСОБА_1 розгляду комісією по трудових спорах ІНФОРМАЦІЯ_1 не підлягала. Не отримання позивачем відповіді на його звернення на правильність прийняття роботодавцем 05.11.2015 року рішення про звільнення позивача не вплинула.

Відповідно до частини 1 статті 223 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Позивач був звільнений з роботи 05 листопада 2015 року. Трудову книжку ОСОБА_1 отримав 05 листопада 2015 року і в той же день він був ознайомлений з наказом про звільнення. До Старобільського районного суду Луганської області з позовом про поновлення на роботі ОСОБА_1 звернувся 05 січня 2016 року, тобто із порученням встановленого частиною 1 статті 223 КЗпП України строку.

Причиною пропущення вищезазначеного строку під час апеляційного перегляду справи позивач зазначив очікування відповіді на його звернення від 02.11.2016 року, яке було направлене до комісії з трудових спорів. Зазначену причину пропуску строку звернення позивача до суду колегія суддів вважає неповажною. Разом з тим за наслідками з`ясування всіх обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених ОСОБА_1 вимог. За таких обставин правильними є і висновки суду першої інстанції про відмову позивачу саме з підстав необґрунтованості його позовних вимог, а не за пропуском строку його звернення до суду.

Сторони не заперечували, що попередня згода профспілкового комітету на розірвання трудового договору з позивачем була отримана роботодавцем. Профспілковий комітет, розглядаючи 22 жовтня 2015 подання роботодавця на звільнення працівника ОСОБА_1 без його присутності, допустив порушення передбаченого статтею 43 КЗпП України елементу порядку звільнення, але само по собі це порушення не є підставою для поновлення позивача на роботі.

Підстав ставити під сумнів повноваження посадових осіб Луганського прикордонного загону та членів профспілкового комітету, немає .

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а спрямовані на переоцінку доказів, яким суд дав належну правову оцінку, повно та всебічно встановивши обставини справи. Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до статті 308 ЦПК України, апеляційний суд3 відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суд з одних лише формальних міркувань.

Суд, вірно встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, правильно застосував правові норми та ухвалив законне і обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись статтями 304, 307-308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Старобільського районного суду Луганської області від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:
Судді: