Справа № 415/418/16-ц
Провадження № 2-/415/424/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26.04.16р. Лисичанський міський суд Луганської області

у складі: головуючого - судді Бойко С.Л.

при секретарі Нестеренко С.М., Данько Л.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лисичанськ цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Лисичанської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітнього за межі України без згоди батька,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина без згоди батька , мотивуючи тим, що з 08.06.2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, з яким мають спільну неповнолітню дитину, сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з тяжким матеріальним станом вона була вимушена влітку 2014 року виїхати на заробітки до м.Москва. Разом з нею до серпня 2015 року в м.Москва проживав син, навчався в школі. В серпні 2015 року вона повернулася до м.Лисичанськ разом з сином, по скільки закінчився термін дозволу на виїзд дитини. Відповідач відмовився надалі надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон і вона була змушена залишити сина проживати разом з батьком, так як ОСОБА_2 ніде не працював і їй необхідно було утримувати родину.

На її неодноразові прохання надати дозвіл на виїзд за кордон та оформлення проїзного документу неповнолітньої дитини відповідачем ігноруються, а тому це питання в добровільному порядку між ними не врегульовано.

Оскільки відповідач, зловживаючи своїми правами, відмовляється від надання згоди на виїзд сина за кордон для відпочинку за межі України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів ОСОБА_3, з метою захисту прав дитини вона вимушена звернутись до суду з позовною заявою про надання дозволу на її тимчасовий виїзд за кордон.

Позивачка прохає надати дозвіл на оформлення проїзного документу дитини для виїзду до м.Москва неповнолітнього ОСОБА_3 без згоди батька ОСОБА_2 під зобов'язання зворотнього повернення в Україну до досягнення дитиною 16 років.

В уточнюючі позовні заяві представником позивача були уточнені позовні вимоги позивача, відповідно до яких позивач просить суд надати їй дозвіл на оформлення проїзного документу дитині, ОСОБА_3 для виїзду за межі України без згоди батька, ОСОБА_2 та надати дозвіл на виїзд ОСОБА_3 за межі України до м. Москва РФ на період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року у її супроводі без згоди та супроводу батька дитини, ОСОБА_2 під зобов'язання зворотного повернення дитини до України.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_5 підтримала свої позовні вимоги у повному обсязі. Вважає, що таким чином, внаслідок відмови відповідача надати дозвіл сину на виїзд за кордон, порушуються права та інтереси дитини, а тому виник спір, який просить розглянути в суді та прийняти рішення про надання дозволу малолітньому ОСОБА_3 на виїзд за кордон України з матір'ю ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнав. Суду пояснив, що син з серпня 2015 року і по теперішній час проживає разом з ним у м.Лисичанськ, навчається в школі. З літа 2014 року син проживав разом з позивачкою в м.Москва. В серпні 2015 року позивачка разом з сином приїхали до м. Лисичанськ і від сина йому стало відомо, що у позивачки з'явився у м. Москва інший чоловік, який став проживати разом з позивачкою та їх сином у одній квартирі. Зі слів сина йому стало відомо про не зовсім етичну поведінку його матері та її співмешканця, тому він заперечує проти надання дозволу на виїзд сина за межі України до м. Москва РФ.

Представник відповідача ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав і надав пояснення аналогічні викладеним у його заперечення на позовні вимоги позивача.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Лисичанської міської ради прохає розглянути справу без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог, звернувшись до суду з письмовою заявою.

Вислухавши сторони, дослідивши обставини справи, докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню .

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3, останній народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого відділом ДРАЦС Лисичанського МУЮ (а.с.6).

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 08.06.2006 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2, виданого відділом ДРРАЦС Лисичанського МУЮ (а.с.7).

Під час розгляду даної справи шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Лисичанського міського суду.

З серпня 2015року і по теперішній час син залишається проживати з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою КП ЛЖЄК №3(а.с.26).

Починаю з серпня 2015 року та по час розгляду справи у суді позивачка неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина за межі України до м. Москва РФ під зобов'язання зворотного повернення дитини до України, але батько дитини - ОСОБА_2 безпідставно не дає згоди на його виїзд за межі України тим самим ігноруючи інтереси самої дитини.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до вимогстатті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Судом також встановлено, що позивачка турбуючись про виховання та утримання дитини має бажання та можливість виїзду за кордон, де може забезпечити відпочинок, оздоровлення, дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами).

У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон.

П.18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

З огляду на викладене діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Пункт 2 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основних свобод передбачає, що кожен може вільно залишити будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно із законом та необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки з метою громадського порядку, запобігання злочинам для захисту здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Суду не були представлені докази того, що на час розгляду справи існують будь-які обмеження для реалізації ОСОБА_3 свого права на виїзд за межі України.

Суд вважає, що відмова батька у наданні необхідного дозволу на короткостроковий виїзд сина під зобов'язання зворотного повернення в Україну ґрунтується виключно на емоціях останнього і не має будь-якого правого підґрунтя.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України.

Оскільки у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини за кордон, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої дитини за межі України для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та надання дозволу на виїзд неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон без згоди батька.

Судові витрати позивачка взяла на себе, від неї не надходило прохання про стягнення даних витрат з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись пункт 2 ст.2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 10.60 ЦПК України, ст.ст.141,150,157СК України, ст.313 ЦК України, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, суд-

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування Лисичанської міської ради про надання дозволу на виїзд неповнолітнього за межі України без згоди батька - задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_1 на оформлення проїзного документу дитині, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 для виїзду за межі України без згоди батька, ОСОБА_2.

Надати дозвіл на виїзд за межі України до м. Москва Російська Федерація на період з 01 червня 2016 року по 31 серпня 2016 року малолітньому громадянину України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю м. Лисичанськ Луганської області, у супроводі матері, ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька дитини, ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Луганської області через Лисичанський міський суд на протязі 10 днів з дня його винесення.

Головуючий-суддя: С.Л.Бойко