Номер провадження: 22-ц/785/4372/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

з участю секретаря судового засідання - Лопотана В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод, вселення та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2015 року,

встановила:

25.02.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні власністю відносно 7/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами №8 по вул. Пушкіна в місті Ізмаїлі Одеської області та вселення позивача, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 15000 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що згідно до свідоцтва про право на спадщину вона є власником 7/50 частин зазначеного житлового будинку, але відповідачка перешкоджає їй у проживанні в будинку. Позивачка просила вселити її в її частину будинку, зобовязати відповідачку не чинити перешкод у користуванні, зобовязати відповідачку передати ключі від частини будинку з надвірними спорудами, стягнути з неї моральну шкоду в сумі 15000грн.

Заочним рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2015 рокупозовні вимоги задоволено. Зобовязано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_2 в праві власності на 7/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами №8 по вул. Пушкіна в місті Ізмаїлі Одеської області. Вирішено вселити ОСОБА_3 в житловий будинок з надвірними спорудами, що складається з: літ. «А» приміщення №11,12-житлові, №13-кухня, №14-кладова, І-веранда, 1/4 літ. «Б»- сарай, 1/4 літ. «В» - вбиральня, та становить 7/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами №8 по вул. Пушкіна в місті Ізмаїлі Одеської області та зобовязано ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 ключі від вхідної двері від її частини зазначеного житлового будинку. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 15000грн., витрати на правову допомогу у розмірі 4000грн. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.02.2016 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення норм процесуального права, неправильне застосування матеріального права та неповне зясування судом обставин, яки мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволені позову.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що ніяких перешкод позивачці в користуванні належної їй частиною житлового будинку відповідач не чинила, більш того, з 2000 року позивачка ніяким чином не цікавилася зазначеним будинком та з 1998 року ОСОБА_3 одноособово несе витрати з утримання будинку та його ремонту. Крім того, зазначила, що ОСОБА_2 не надала жодних доказів спричинення їй моральної шкоди та не мотивувала її розмір. Також ОСОБА_3 вказує, що не залучено до справи інших власників частин домоволодіння та суд першої інстанції стягнув з неї витрати на правову допомогу без належного обґрунтування розміру зазначених витрати.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення міського суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін впливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що згідно до свідоцтва про право на спадщину позивач є власником 7/50 частин житлового будинку з надвірними спорудами №8 по вул. Пушкіна в місті Ізмаїлі Одеської області.

Той факт, що відповідачка перешкоджає позивачці в проживанні в її частині будинку, тобто в користуванні власністю підтверджується поясненнями сторін.

Крім того колегія суддів зауважує, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду щодо створеня перешкод у користуванні права власністю позивачеві, а навпаки їх підтверджують, так відповідач зазначає що їй надходили лист з проханням надати ключі, однак вказане питання вирішено не було.

Згідно до ст.41 Конституції України власник за своїм оглядом володіє, користується та розпоряджається майном, що йому належить.

Згідно до ст.368 ЦК України власник має право вимагати усунення любих перешкод в користуванні власністю.

Правильно встановивши обставини, щодо наявність перешкод у користування власністю, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо необхідності усунення перешкод та вселення позивача.

Разом тим, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2015 року в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн., необхідно скасувати та у цій частині ухвалити нове про відмову у задоволені зазначених позовних вимог, виходячи з наступного.

Заявляючи вимогу про стягнення моральної шкоди позивач не вказала жодного аргументу та не надала жодного доказу в її наявності та розміру, обмежившись у своєму позові єдиною фразою, що вона оцінює моральну шкоду в 15000 грн.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Так, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Згідно із п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не довела наявності моральної шкоди завданої відповідачем, а тому у задоволені цих позовних вимогах необхідно відмовити.

Суд першої інстанції не правильно вирішив питання судових витрат, стягнувши на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн.

Так, у частині 1 ст. 56 ЦПК України зазначено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. ч.2 цієї ж статті встановлено, що особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-ІУ, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановлених законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи, що визначається у відповідному судовому рішенні.

З матеріалів справи вбачається, що інтереси позивача ОСОБА_2 представляла представник ОСОБА_4

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Обгрунтовуючи вимоги щодо стягнення 4000 грн. до позовної заяви було додано лише угоду про надання правової допомоги від 18 лютого 2014 року та квитанцію № 5 від 18 лютого 2014 року за надання консультації. Обґрунтованого розрахунку витрат на правову допомогу, а також підтвердження факту оплати послуг адвоката не надавалося. В матеріалах справи також відсутній належним чином оформлений акт виконаних робіт.

Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як д адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦГ1К. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ухвалюючи заочне рішення про стягнення витрат на правову допомогу у сумі 4000 грн., суд першої інстанції не врахував зазначених вимог закону та залишив поза увагою, що доказів на обрахування дійсної вартості послуг по наданню правової допомоги позивачеві, з врахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та фактично наданих послуг, виходячи з погодинної участі у справі особи, яка надавала правову допомогу, позивачем не надано.

В звязку з чим вимоги про стягнення витрат на правову допомогу не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 09.12.2015 року в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 15000,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 4000,00 грн. скасувати та у цій частині ухвалити нове про відмову у задоволені зазначених позовних вимог.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.М.Таварткіладзе

ОСОБА_5