АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 426/687/2012 22-ц/774/519/К/16
Справа №426/687/12 Головуючий в І інстанції
Провадження 22ц/774/519/К/16 Кобиляцька - Шаховал І.О.
Категорія 20 (ІV ) Доповідач Грищенко Н.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Грищенко Н.М.,

суддів Братіщевої Л.А., Митрофанової Л.В.,

із секретарем Євтодій К.С.,

за участю: представника Прокурора Дніпропетровської області - Велегури Олени Юріївни,

представника відповідача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Прокурора Дніпропетровської області, який діє в інтересах: Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року у справі за позовомПрокурора Дніпропетровської області, який діє в інтересах Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Управління житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради, Управління комунального майна Нікопольської міської ради, ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_8, приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Максименко Ольга Володимирівна, приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Новиков Ігор Миколайович про визнання незаконним розпорядження Управління житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради №13911 від 09 березня 2005 року про передачу у приватну власність квартири, визнання незаконним Свідоцтва про право власності на квартиру, визнання недійсним договору купівлі- продажу, зобов'язання скасувати державну реєстрацію та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2006 року прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Рішенням Нікопольського міськвиконкому № 514 від 14.09.1990 року квартира АДРЕСА_1 виділена ОСОБА_11 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Рішенням Нікопольського міського суду від 15.10.1998 року ОСОБА_11 позбавлена батьківських прав. З 22.09.1999 року неповнолітні діти ОСОБА_5 знаходились на вихованні та повному державному утриманні в Нікопольському дитячому будинку для дітей-сиріт та дітей, які залишились без батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 2/8 від 10.01.2001 року закріплено за неповнолітніми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, право на житло в кв. АДРЕСА_1. В ході раніше проведеної перевірки в КП „ЖЕК-5", шляхом вивчення поквартирних карток та карток прописки Ф-1, було встановлено факт приватизації квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 без участі в приватизації ОСОБА_6 та ОСОБА_5. Як було встановлено на момент проведення перевірки, КП „ЖЕК-5", на утриманні якого знаходиться вказана квартира, в порушення вимог ст.71 Житлового кодексу України, п.20 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадянину, видав ОСОБА_7 довідку про склад сім'ї, не вказавши всіх членів сім'ї наймача, неповнолітніх дітей ОСОБА_5, які були зареєстровані у вказаній квартирі та за якими зберігається право на житло.

На підставі розпорядження органу приватизації Управління комунальним майном Нікопольської міської ради № 13911 від 01.03.2005 року ОСОБА_7 видано 11 березня 2005 року свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

В подальшому, 21.04.2005 року ОСОБА_8 на підставі доручення від ОСОБА_7, як власника квартири, спірна квартира була реалізована на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_2

За фактом незаконної приватизації 31.10.2005 року прокуратурою міста Нікополя була порушена кримінальна справа. В ході досудового слідства встановлено, що ОСОБА_8 методом механічної підчистки видалив прізвище ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які були записані спочатку в довідці. Після цього використав завідомо неправдиву підроблену довідку під час приватизації вказаної квартири, яку в подальшому її продав. Внаслідок незаконних дій ОСОБА_8 відбулась незаконна приватизація вищезазначеної квартири, на підставі якої було видано Свідоцтво про право власності та в подальшому укладено договір купівлі-продажу.

Прокурор, посилаючись на ст.ст.203, 215 ЦК України, після уточнення позовних вимог в останній редакції від 05 серпня 2014 року просив суд: визнати незаконним розпорядження Управління житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради № 13911 від 09.03.2005 року про передачу у приватну власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1; визнати незаконним Свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане на ім'я ОСОБА_7 видане Управлінням житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради 11.03.2005 року серія НОМЕР_1; визнати недійсним договір купівлі-продажу даної квартири, укладений 21.04.2005 року між ОСОБА_8, який діяв по довіреності від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_2; визнати недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2, та ОСОБА_3 09 грудня 2013 року та посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новиковим І.М. за р.№1013; скасувати рішення державного реєстратора - Приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Новикова І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер :8814120 від 09 грудня 2013 року щодо державної реєстрації зазначеної квартири; скасувати рішення державного реєстратора - Приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Новикова І.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер :8811238 від 09 грудня 2013 року в частині державної реєстрації права власності ОСОБА_2 , проведену на підставі договору купівлі-продажу , посвідченого приватним нотаріусом Максименко О.В. 21 квітня 2005 року за р.№1136 та витребувати в ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 та повернути вказану квартиру у власність територіальної громади в особі Нікопольської міської ради.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року прокурору відмовлено в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі прокурор, посилаючись на невідповідність рішення суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального законодавства, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема вважає, що судом першої інстанції фактично не розглянуто позовні вимоги про визнання приватизації незаконної та визнання незаконним Свідоцтво про право власності на квартиру, мотиви та висновки стосовно цих позовних вимог відсутні.

Вважає, що судом не враховано, що квартира вибула з користування неповнолітніх у порушення вимог ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» на підставі неправдивої довідки про склад сім'ї.

Судом не взято до уваги, що приватизація спірної квартири проведена на підставі неправдивих документів, тому є недійсною.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду, як законне та обґрунтоване, на її думку, залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку ОСОБА_5, ОСОБА_6, як двічі викликались в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи, рішенням Нікопольського міськвиконкому № 514 від 14.09.1990 року квартира АДРЕСА_1 виділена ОСОБА_11 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в якій вони були зареєстровані та проживали до позбавлення ОСОБА_11 батьківських прав( том 1 а.с.7)

Рішенням Нікопольського міського суду від 15.10.1998 року ОСОБА_11 позбавлена батьківських прав відносно неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 (а.с.87-90 т.2).

З 22.09.1999 року неповнолітні діти ОСОБА_6 та ОСОБА_5 знаходились на вихованні та повному державному утриманні в Нікопольському дитячому будинку для дітей-сиріт та дітей, які залишились без батьківського піклування (а.с.5-6 т.1).

Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 612/4 від 22.09.1999 року закріплено за неповнолітніми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, право на житло на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.6 т.1).

На підставі розпорядження органу приватизації Управління комунальним майном Нікопольської міської ради № 13911 від 01.03.2005 року ОСОБА_7 11.03.2005 року видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.14-15 т.1).

В ході проведеної перевірки органами прокуратури в КП „ЖЕК-5", шляхом вивчення по квартирних карток та карток прописки Ф-1, було встановлено факт приватизації квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 без участі в приватизації ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с.9-11 т.1, 13-15 т.1).

За фактом незаконної приватизації прокуратурою міста Нікополя була порушена кримінальна справа у відношенні ОСОБА_8 за ч.ч.1,3 ст. 358КК України, провадження у якій постановою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 12 грудня 2007 року закрито та звільнено обвинуваченого від кримінальної відповідальності на підставі ЗУ «Про амністію». ( том 2 а.с.55,56).

Згідно договору купівлі- продажу від 21 квітня 2005 року ОСОБА_8, на підставі доручення від ОСОБА_7, як власника квартири, реалізував спірну квартиру ОСОБА_2 ( том 1 а.с.17).

09.12.2013 року укладений договір купівлі - продажу кв.АДРЕСА_1 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Даний договір був посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Новіковим І.М. та внесений до Єдиного реєстру прав на нерухоме майно. (а.с.225-226 т.1).

Згідно Рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 725 від 14.08.2013 року „Про розподіл кімнати АДРЕСА_2", кімнату АДРЕСА_2, житловою площею 13,5 кв.м., загальною площею 23,9 кв.м., надано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, дійшов висновку, що заявлений прокурором позов про визнання недійсним приватизацію та усі подальші договори купівлі- продажу спірної квартири, є неналежним способом захисту порушених прав.

Однак, колегія суддів повністю не може погодитися із висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи. Висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна визнати законним і обґрунтованим.

Колегія суддів звертає увагу на доводи апеляційної скарги позивача в частині відсутності мотивів та висновків суду першої інстанції стосовно вимог визнання приватизації недійсної, скасування розпорядження та Свідоцтва про право власності на спірну квартиру видане на ім'я ОСОБА_7 та вважає їх такими, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно із ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з ч.1,2 ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Суд першої інстанції залишив поза увагою, що неповнолітні ОСОБА_6 . перебуваючи під опікою з 1998 року, відповідно до ст.247 Сумейного Кодексу України та ст.25 Закону України "Про охорону дитинства" зберігали за собою право на жиле приміщення, в якому вони проживали до встановлення опіки, протягом усього часу перебування під опікою, незалежно від того, чи проживають вони у цьому жилому приміщенні.

Враховуючи, що рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради № 612/4 від 22.09.1999 року за неповнолітніми ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, закріплено право на житло на квартиру АДРЕСА_1, тому проведена ОСОБА_7 приватизація спірної квартири на підставі підроблених документів та видане розпорядження органу приватизації Управління комунальним майном Нікопольської міської ради № 13911 від 01.03.2005 року та свідоцтво про право власності від 11 березня 2005 року неможна визнати законним.

Оскільки приватизація квартири АДРЕСА_1 була проведена в порушення ч.2 ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» без участі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за якими рішенням виконкому, як неповнолітніми позбавленими батьківського піклування, закріплено право користування житлом та на підроблених документах, що встановлено постановою від 12.12.2007 року у кримінальній справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог прокурора в частині визнання недійсним приватизації даної квартири, а також скасування свідоцтва про право власності на житло від 11 березня 2005 року , яке видане на підставі розпорядження органу приватизації Управління комунальним майном Нікопольської міської ради № 13911 від 01.03.2005 року.

Що стосується визнання недійсним договору купівлі- продажу спірної квартири, який укладений 21.04.2005 року між ОСОБА_8, який діяв по довіреності від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_2, посвідченого 21 квітня 2005 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу зареєстровано в реєстрі №1136, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Згідно із ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ст.203 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст.203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно із ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

З наведеного вбачається, що оспорюваний договір купівлі- продажу є недійсним, оскільки приватизація спірної квартири була проведена з порушенням норм Закону, а тому ОСОБА_8, який діяв по довіреності від імені ОСОБА_7, не мав права на укладення даної угоди.

Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови прокурору в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним розпорядження Управління житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради № 13911 від 09.03.2005 року про передачу у приватну власність ОСОБА_7 кв.АДРЕСА_1, визнання незаконним Свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане на ім'я ОСОБА_7 від 11.03.2005 року серія НОМЕР_1; та визнання недійсним договір купівлі-продажу даної квартири укладений 21.04.2005 року підлягає скасуванню відповідно п.п. 1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням в цій частині нового рішення про їх задоволення.

Що стосується позовних вимог прокурора про визнання недійсними та скасування усіх наступних договорів купівлі- продажу та повернення спірної квартири у власність територіальної громади в особі Нікопольської міської ради, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції в цій частині відповідає вимогам законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент укладання правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 та 6 ст.203 ЦК України.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Згідно зі ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо, відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до роз'яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа 6-95цс13 відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше я за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Правом визначити предмет та підставу позову наділені наділений лише позивач ( ст.ст.11,27,31 ЦПК України).

Згідно матеріалів справи позовних вимог прокурором у відповідності до вимог ст.388 ЦК України заявлено не було ані в первісному позові, а ні після його уточненнія у березні 2014 року.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 09 грудня 2013 року, скасування його державної реєстрації, витребування у ОСОБА_3 та повернення спірної квартири у власність територіальної громади в особі Нікопольської міської ради.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314- 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Прокурора Дніпропетровської області, який діє в інтересах Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року в частині відмови Прокурору Дніпропетровської області, який діє в інтересах Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним розпорядження Управління житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради № 13911 від 09.03.2005 року про передачу у приватну власність ОСОБА_7 кв.АДРЕСА_1, визнання незаконним Свідоцтво про право власності на спірну квартиру видане на ім'я ОСОБА_7 видане Управлінням житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради 11.03.2005 року серія НОМЕР_1; визнання недійсним договір купівлі-продажу даної квартири укладений 21.04.2005 року між ОСОБА_8., який діяв по довіреності від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Визнати незаконним розпорядження Управління житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради № 13911 від 09.03.2005 року про передачу у приватну власність ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1.

Визнати незаконним Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_7 видане Управлінням житлово-комунального господарства Нікопольської міської ради 11.03.2005 року серія НОМЕР_1.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений 21.04.2005 року між ОСОБА_8, який діяв по довіреності від імені ОСОБА_7, та ОСОБА_2, посвідченого 21 квітня 2005 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу зареєстровано в реєстрі №1136.

В іншій частині рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Н.М. Грищенко

Судді Л.А. Братіщева

Л.В. Митрофанова