Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №334/6385/14 Головуючий у 1 інстанції Лихосенко М.О.
Провадження № 22-ц/778/1820/16 Суддя-доповідач Дзярук М.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Крилової О.В.,

Суддів: Дзярука М.П.,

Трофимової Д.А.,

за участю секретаря Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на рішення Ленінського районного суду м.Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання щодо переказу грошових коштів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» про стягнення пені за несвоєчасне виконання зобов'язання щодо переказу грошових коштів.

В позові зазначав, що 11.09.2013 року між ним та Банком був укладений договір банківського вкладу за умовами якого банк зобов'язався, зокрема, відкрити йому поточний рахунок та виконувати його розпорядження про перерахування й видачу відповідних сум із рахунка. 12 березня 2014 року він видав відповідачу платіжне доручення на перерахування грошових коштів на його рахунок в Банку «Кредит Дніпро» в м. Дніпропетровськ на суму 25 000 доларів США. Однак, зазначені кошти не були перераховані. За судовим рішенням від 02.07.2014 року він домігся повернення грошей від Банку але вважає, що на підставі п.32.2 ст.32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" він має право на отримання пені у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення у розмірі 1795,5 доларів США.

Посилаючись на викладене, просив суд стягнути з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на свою користь 1 797,5 доларів США пені за несвоєчасне виконання доручення на переказ. Стягнути з «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь державного бюджету України судовий збір.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_4 пеню за несвоєчасне виконання доручення на переказ в розмірі 1 797,5 доларів США. Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на необґрунтованість, незаконність у зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2014 року у цій справі залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 20 січня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 вересня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» був укладений договір банківського вкладу на вимогу «Для виплат» № НОМЕР_1, на підставі якого відкрито іменний вкладний рахунок в іноземній валюті - доларах США.

14 лютого 2014 року на вказаний рахунок перераховані грошові кошти в сумі 59 037,24 доларів США.

12 березня 2014 року ОСОБА_4 оформив платіжне доручення ПАТ «ВіЕйБі Банк» на переказ грошових коштів в сумі 20 000 та 25 000 доларів США із зазначеного рахунку на його банківський рахунок в іншому банку - «Банк Кредит Дніпро».

Відповідачем здійснено лише один переказ на в суму 20 000 доларів США, платіжне доручення на суму 25 000 доларів США залишилось без виконання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем безпідставно не виконано платіжне доручення позивача щодо переказу грошових коштів у сумі 25 000 доларів США від 12 березня 2014 року, не повідомлено клієнта про неприйняття розрахункового документа і про причини його невиконання, тому банк у відповідності до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10% суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Висновок суду в цій частині є вірними та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Відповідно до змісту ст. 22 цього Закону, ініціатором переказу може бути платник. Ініціювання переказу проводиться шляхом подання ініціатором до банку, в якому відкрито його рахунок, розрахункового документа. Ініціювання переказу здійснюється за розрахунковими документами, в тому числі за платіжним дорученням.

Під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним для платника з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

У разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа, банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня із зазначенням причини повернення.

Встановлено, що переказ грошових коштів в сумі 25 000 доларів США за дорученням позивача відповідачем не здійснено, платіжне доручення від 12 березня 2014 року не виконано, клієнта про неприйняття розрахункового документа та про причини невиконання платіжного документу не повідомлено.

У відповідності до п. 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених строків виконання доручення клієнта на переказ. банк зобов'язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1% від сумі простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 % суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Банком розпорядження клієнта щодо перерахування грошових коштів його рахунку не виконано.

Таким чином, суд першої інстанції, з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України з'ясував належним чином фактичні обставини справи щодо заявлених вимог; вірно встановив характер правовідносини сторін та правову норму, яка підлягає застосуванню до правовідносин щодо відповідальності за порушення банком, який обслуговує платника, встановлених строків виконання доручення клієнта на переказ.

Проте, не можна погодитись із висновком суду в частині зобов'язання сплатити пеню у грошовій одиниці - доларах США.

Так, законним платіжним засобом на території України є гривня (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року " Про судове рішення у цивільній справі" згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю").

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання, є національна валюта України - гривня.

Отже, визначаючи розмір пені, суд першої інстанції неправильно застосував зазначені норми права, визначаючи суму погашення грошового зобов'язання в іноземній валюті.

Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума,що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення в частині задоволення позову слід викласти в іншій редакції, а саме: «Стягнути з ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_4 пеню за несвоєчасне виконання доручення на переказ в розмірі 1 797,5 доларів США, що станом на 20 квітня 2016 року за курсом іноземних валют, встановлених НБУ України (100 доларів = 2548,4764 грн) дорівнює 45808,86 грн ( сорок п'ять тисяч вісімсот вісім грн. 86 коп).

Інші доводи апеляційної скарги ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» не спростовують висновків суду першої інстанції та є безпідставними .

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Вірним є висновок суду і про розподіл судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313- 316,319 ЦПК України,колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2014 року у цій справі змінити, викласти другий абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції «Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на користь ОСОБА_4 пеню за несвоєчасне виконання доручення на переказ в розмірі 1 797,5 доларів США, що станом на 20 квітня 2016 року за курсом іноземних валют, встановлених НБУ України (100 доларів = 2548,4764 грн) дорівнює 45808,86 грн (сорок п'ять тисяч вісімсот вісім грн. 86 коп).

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: