Справа № 308/4797/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

26 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого судді Леска В.В.

суддів Кожух О.А., Кеміня М.П.

при секретарі Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 в інтересах позивачки ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

28 квітня 2015 року представник ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики, посилаючись на те, що 30 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого позивачка надала, а відповідачка отримала суму позики у розмірі 32 000,00 гривень, еквівалент суми 4000,00 доларів США, на строк до 30 червня 2012 року без сплати відсотків за користування грошовими коштами.

В подальшому, 31 грудня 2011 року ОСОБА_1 позичила ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 6 000,00 доларів США, які остання зобовязалась повернути з відсотками, що підтверджується написаною нею власноручно борговою розпискою на звороті нотаріально посвідченого договору позики.

Крім того, ОСОБА_3 25 квітня 2012 року взяв у позивачки в борг грошові кошти в сумі 2000,00 доларів США, а 20 травня 2012 року ще взяв у позивачки в борг грошові кошти в сумі 3000,00 доларів США, про що ним 25 квітня 2012 року та 20 травня 2012 року власноручно складено розписки на звороті вказаного вище нотаріально посвідченого договору позики від 30 грудня 2011 року.

Посилаючись на те, що свої зобовязання по поверненню коштів відповідачка не виконала в добровільному порядку, представник позивача просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 32000,00 грн. боргу та вирішити питання по судовим витратам.

Під час судового розгляду справи представник ОСОБА_4 в інтересах позивача ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги, а саме: просив залучити в якості співвідповідача по справі ОСОБА_3 та ухвалити рішення про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в загальній сумі 187380,00 грн., яка складається із 17 690,00 грн. основного боргу і 7690,00 грн. 3 % річних; й стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу 105845,00 грн..

Уточнені позовні вимоги обґрунтовав тим, що згідно нотаріально посвідченого договору від 30 грудня 2011 року сума позики визначена сторонами в розмірі 32000,00 грн., що згідно офіційного курсу НБУ на час укладення договору було еквівалентно сумі 4000,00 доларів США. Станом на 10 червня 2015 року згідно офіційного курсу НБУ гривні до долара США (1 долар США = 21,169 грн. ) сума боргу за договором позики становить 84676,00 грн., яка підлягає зменшенню на суму 32000 грн., що стягнута у позасудовому порядку за виконавчим написом нотаріуса від 01 травня 2015 року.

Крім того, оскільки 31 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_1 в позику ще грошові кошти в сумі 6000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 червня 2015 року (1 долар США = 21,169 грн.) еквівалентно 127014,00 грн., то підлягає стягненню і зазначена сума та 3% річних від простроченої суми позики за час її прострочення за період з 30 червня 2012 року по 10 липня 2015 року у розмірі 7690,00 грн..

Щодо відповідача ОСОБА_3, який 25 квітня 2012 року взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 2 000,00 доларів США, а 20 травня 2012 року - в сумі 3 000,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 червня 2015 року (1 долар США = 21,169 гривень ), то із нього підлягає стягненню сума боргу 105 845,00 гривень.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2015 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 січня 2016 року вирішено: «Змінену позовну заяву ОСОБА_1 подану в особі представника ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_3, суму боргу в розмірі 149 093, 74 грн. ( сто сорок дев'ять тисяч дев'яносто три) гривні ( сімдесят чотири ) коп. та 241,97 грн. ( двісті сорок одну ) гривню ( дев'яносто сім) копійок - 3 % річних за час прострочення грошового зобов'язання.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого нею судового збору в розмірі 1493,36 грн. (одна тисяча чотириста дев'яносто три) гривні (тридцять шість) коп.»

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_4 в інтересах позивача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, просив скасувати оскаржуване ним рішення в частині незадоволеного позову й ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Межі доводів апеляційної скарги суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про відсутність підстав для повернення боргу за нотаріально посвідченим договором позики відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України в сумі, що станом на 10 червня 2015 року еквівалентна 4000 дол. США, безпідставно не визнано борговими розписки відповідача ОСОБА_3 про отримання ним в борг сум 2000 і 3000 дол. США та відмовлено в задоволенні позову в цій частині, оскільки зазначені розписки з врахуванням правових позицій Верховного Суду України є належними доказами отримання коштів та слугують безспірною підставою для їх стягнення на користь позивачки.

ОСОБА_4, який представляє інтереси позивачки ОСОБА_1, підтримав апеляційну скаргу.

ОСОБА_5, який представляє інтереси відповідачки ОСОБА_2, просив апеляційну скаргу відхилити як безпідставну, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивачка ОСОБА_1, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності незявившихся осіб.

Заслухавши доповідача, пояснення представників ОСОБА_4 та ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 30 грудня 2011 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № 1299, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 32 000,00 гривень, еквівалент суми 4000, 00 доларів США станом на 30.12.2011 року, а ОСОБА_2 зобов'язалася повернути ОСОБА_1 грошові кошти у такій самій сумі без сплати відсотків за користування грошовими коштами у строк до 30 червня 2012 року (а.с. 24-25).

Після закінчення строку користування коштами, відповідачка гроші не повернула, і ніяк не реагувала на неодноразові звернення позивачки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог цього Кодексу, а також інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається із змісту договору позики, укладеного між сторонами від 30 грудня 2011 року предметом позики були саме 32000 грн., які позичальник ОСОБА_2 і зобовязувалася повернути ОСОБА_1 у такій самій сумі без сплати відсотків за користування грошовими коштами у строк до 30 червня 2012 року.

Зазначеним договором позики не визначено, що сума, яка підлягає сплаті у гривнях, повинна визначатися за офіційним курсом відповідної валюти на день повернення вказаної суми відповідно до вимоги ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Матеріалами справи встановлено, що 1 травня 2015 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8 вчинено виконавчий напис про стягнення з позичальника ОСОБА_2 на користь позикодавця ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 32000,00 гривень, що були передані за договором позики від 30 грудня 2011 року та 2664,33 гривень - 3% річних від простроченої суми позики ( а.с. 41).

Відмовляючи в частині задоволення позовної вимоги про стягнення із відповідачки ОСОБА_2 суми заборгованості в еквіваленті 4000 дол. США за офіційним курсом НБУ станом на 10 червня 2015 року в розмірі 84676, 00 гривень ( 1 долар США = 21,169 гривень) суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що така є безпідставною та не ґрунтуються на змісті договору позики, яким передбачено повернення суми позики у гривнях в розмірі 32000 грн. і це зобовязання має виконуватись відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України.

Погоджується судова колегія і з висновками суду першої інстанції щодо стягнення 3 % річних за прострочення сплати боргу, оскільки вірно встановлено, що за змістом договору позики строк її повернення встановлено до 30 червня 2012 року, отже з 1 липня 2012 року по 10 липня 2015 року має місце прострочення 1105 днів суми боргу 32000 грн., що становить 2 906.30 грн., від яких слід відмінусувати суму 2664,33 гривень - 3% річних від простроченої суми позики, стягнутих виконавчим написом нотаріуса, з метою уникнення подвійного стягнення, тобто стягненню підлягає сума 241 грн. 97 коп..

Встановлено, що 31 грудня 2011 року відповідачка ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в борг суму коштів в розмірі 6000 доларів США, які зобов'язалася повернути з відсотками, що підтверджується борговою розпискою написаною власноручно ОСОБА_2 на звороті нотаріально посвідченого договору позики (а.с. 25) та не заперечується сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, що посвідчує передання позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Як визначено ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1967цс15 від 11.11.2015 року. розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Зі змісту наданої ОСОБА_2 розписки від 31 грудня 2011 року вбачається, що така свідчить про отримання ОСОБА_2 в борг грошей в сумі 6000,00 доларів США та про взяття на себе ОСОБА_2 обовязку повернути зазначену в розписці суму разом з процентами, але без встановлення строку повернення позики.

З матеріалів справи вбачається, що 25 грудня 2015 року представник позивача надіслав на адресу відповідачів по справі лист вимогу про повернення позики від 31 року 2011 року (а.с .91-93), тобто ОСОБА_2 зобовязана була повернути зазначену суму в строк до тридцяти днів, проте відповідач станом на день розгляду справи в суді не виконала свої зобов'язання перед позивачем щодо повернення грошових коштів і її борг становить 6000,00 доларів США, а отже у позивача виникло право вимагати від відповідача повернення зазначених грошових коштів.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення боргу в розмірі 6000 дол. США за розпискою від 31 грудня 2011 року, суд першої інстанції вірно виходив з того, що стягненню підлягає сума, визначена на день ухвалення судового рішення 27 січня 2016 року, яка за офіційним курсом НБУ (100 доларів США = 2484,8956) грн. еквівалентна 149 093,74 грн., як це передбачено вимогами ч. 2 ст. 533 ЦК України.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості в сумі 5 000 доларів США з відповідача ОСОБА_3, виходячи з наступного.

Встановлено, що 25 квітня 2012 року ОСОБА_3 на звороті нотаріально посвідченого договору позики написав розписку, за змістом якої ОСОБА_3 взяв 2000,00 доларів США (а.с.25).

В подальшому 20 травня 2012 року ОСОБА_3 написав на вказаному вище договорі позики розписку, за змістом якої ОСОБА_3 взяв 3000,00 доларів США (а.с.25).

Вказані розписки не містять зобовязання ОСОБА_3 про повернення ОСОБА_1 зазначених в розписках коштів.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення коштів за розписками ОСОБА_3 та проаналізувавши їх зміст, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розписки від 25 квітня 2012 року та 20 травня 2012 року не є борговими розписками в розумінні ст.ст. 1046-1050 ЦК України, як такі, що поряд із відомостями про отримання грошових коштів не містять зобовязання про їх повернення, а відтак правові підстави для стягнення боргу з ОСОБА_3 за даними розписками відсутні, і такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 11 листопада 2015 року, у справі № 6-1967цс15, згідно з яким розписка має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Проаналізувавши в сукупності встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи, підтверджені дослідженими доказами, що були надані сторонами в обґрунтування своїх вимог і заперечень, судова колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вищевикладених висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_1 слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 в інтересах позивачки ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: