Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/4020/15 Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
№ провадження 22-ц/778/750/16 Суддя-доповідач: Савченко О.В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„24" лютого 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей по Шевченківському району Запорізької міської ради, про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, який в ході розгляду справи був уточнений, до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей по Шевченківському району Запорізької міської ради, про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька.

У позові зазначала, що з 2002 року по 2012 рік перебувала з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них народилась донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У червня 2012 року їх родина розпалась, дитина залишилась проживати разом з нею та по теперішній час знаходиться на її утриманні.

Дитина народилась зі слабким здоров'ям, із самого народження часто хворіла різноманітними вірусними та бактеріальними інфекціями, у червні 2014 року була виявлена причина частих захворювань та встановлений діагноз: вторинний імунодефіцитний стан.

У зв'язку з тим, що проведене в Україні лікування не призводить до бажаних результатів, лікарі рекомендують змінити дитині клімат та звернутися до ведучих європейських клінік для подальшого обстеження та лікування.

Оскільки на теперішній час стан дитини не покращується, у доньки почала розвиватися алергія, вона має намір тимчасово вивезти дитину до Німеччини в м. Гессен, в якому є клініка, яка спеціалізується на лікування саме таких хвороб, і де має можливість безкоштовно обстежити та лікувати доньку за рахунок медичної страховки свого чоловіка ОСОБА_6, який є громадянином Німеччини.

Посилаючись на те, що після припинення з червня 2012 року спільного проживання з ОСОБА_3, відповідач участі у житті доньки не приймає, про неї на піклується , не цікавиться станом її здоров'я, лікуванням не займається і уваги на наслідки, до яких може привеси хвороба, уваги не звертає, проте дати дозвіл на виїзд дитини за кордон для обстеження та лікування відмовився, що шкодить інтересам дитини, просила суд дозволити неповнолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, тимчасовий виїзд за межі території України, а саме, у Федеративну Республіку Німеччина, з 15.01.2016 року по 15.01.2017 року у супроводі матері ОСОБА_2, без згоди батька ОСОБА_3, дозволити видачу неповнолітній ОСОБА_4 проїзного документу - закордонного паспорту дитини для виїзду за межі території України у супроводі матері ОСОБА_2 без згоди батька ОСОБА_3

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невірне встановлення фактичних обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов"язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов"язків щодо дитини.

Виходячи з положень ст.ст. 150,151, 153, 155, 157 СК України, батьки зобов"язані піклуватися про здоров"я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

При цьому батьки мають право обирати форми і методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов"язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов"язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах, мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1(а.с.9)

Дочка постійно поживає з матір"ю, на її утримання відповідач сплачує аліменти(а.с.78).

З 04.10.2014 року ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином ФРН ОСОБА_6(а.с.90).

В обґрунтування вимог про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дочки за межі України без дозволу батька, а саме, до Федеративної Республки Німеччина на період з 15.01.2016 року по 15 .01.2017 року, позивач посилалася на наявність у дитини захворювання - вторинний імунодефіцит, яке не лікується в Україні, а також на те, що у м. Гессені (Німеччина), де постійно проживає її чоловік, є лікувально-діагностичний центр, в якому дитина зможе безкоштовно пройти обстеження та лікування за рахунок медичної страховки ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову, суд послався, зокрема, на недоведеність негайної потреби та можливості лікування дитини за кордоном у визначений позивачем довготривалий термін та визнав переконливими доводи відповідача про те, що за конкретними обставинами справи вивезення дитини до Німеччини не відповідає її інтересам, позбавить батька брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею.

Вказаний висновок погоджується із встановленими судом обставинами справи та відповідає вимогами норм матеріального права.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із ч.2 ст.4 Закону України „Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Отже за змістом наведеного Закону у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з"ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина за кордон.

За вимогами п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний контроль або у разі пред"явлення нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

За змістом ст.ст. 10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і заперечень, на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи , що мати дитини не довела належними та допустимими доказами підстави позову, а саме, як необхідність, так і можливість безкоштовного лікування у лікувально-діагностичному центрі м. Гессена (Німеччина) протягом одного року ОСОБА_4, яка хоча і має ряд захворювань, однак наявність у неї захворювання, яке не лікується в Україні, не доведена, тому висновок суду про відсутність за вказаних обставин підстав для задоволення позову ОСОБА_2 слід визнати обгрунтованим.

Доводи сторін та надані по справі докази суд оцінив у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, правильно застосував положення Закону України „Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, і в межах компетенції та з урахуванням встановлених по справі обставин правильно вирішив спір.

Ті докази та обставини, на які ОСОБА_2 посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до іншої оцінки обставин справи та доказів, які відрізняються від зробленої судом першої інстанції , і передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування судового рішення не містять.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 грудня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: