Справа № 344/704/16-ц
Провадження № 2/344/2496/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ПАТ «Банк національний кредит» до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 10/03/2015 р. позивач та відповідач уклали договір банківського вкладу, відповідно до змісту якого позивач прийняв від відповідача 100 гривень, а за період з 10/03/2015 р. по 20/03/2015 р. відповідач передав позивачу 1050000 гривень під 24% річних по 10/06/2015 р. Договором передбачено положення про те, що у разі дострокового розірвання договору з ініціативи вкладника проценти нараховуються у розмірі 2% за весь період їх перебування на депозитному рахунку. В банку введено тимчасову адміністрацію, якій законодавством надано право на пред`явлення вимог щодо стягнення переданого за нікчемними правочинами. Так позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення 28584,25 гривень.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав, що в ньому зазначені та надав перед судом пояснення про те, що керівник підрозділу банку не вправі змінити розмір процентів, оскільки таке право надано виключно комітету з активів та пасивів банку, інформація про неплатоспроможність банку була оприлюднена у відділеннях банку, на сайті банку.

В судовому засіданні відповідач та його представник заперечили позов та надали пояснення про те, що з ініціативи відповідача було розірвано договір банківського вкладу достроково, однак відповідач подав до відділення позивача заяву про не здійснення зниження процентної ставки в порядку, що передбачений договором, і таку заяву було задоволено та укладено зміни до договору.

Судом встановлено наступні обставини.

10/03/2015 р. позивач та відповідач уклали договір банківського вкладу, відповідно до змісту якого позивач прийняв від відповідача 100 гривень, а за період з 10/03/2015 р. по 20/03/2015 р. відповідач передав позивачу 1050000 гривень під 24% річних по 10/06/2015 р.

Вказані обставини визнані усіма учасниками спору.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

12/05/2015 р. відповідач подав позивачу заяву, в якій просив погасити заборгованість по кредиту в рахунок депозиту.

28/09/2015 р. позивач направив відповідачу вимогу про повернення спірних грошових коштів.

Відповідно до п. 3.7. договору у випадку розірвання договору з ініціативи відповідача, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою 2% за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

05/06/2015 р. Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати з 08/06/2015 р. процедуру виведення позивача з ринку.

Постановою НБУ від 28/08/2015 р. відкликано банківську ліцензію та ліквідовано позивача з 31/08/2015 р.

Відповідно до ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу на вимогу банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.

Відповідно до пояснення позивача в позові та пояснень представника позивача в судовому засіданні в клопотанні від 12/05/2015 р. відповідач пред`явив вимогу про розірвання спірного договору банківського вкладу.

Однак відповідно до змісту клопотання відповідача від 12/05/2015 р. він просив позивача розірвати існуючий між сторонами кредитний договір, а не договір банківського вкладу. Клопотань чи вимог про розірвання договору банківського вкладу відповідач позивачу не заявляв. Доказів про направлення відповідачем позивачу вимоги про розірвання договору банківського вкладу позивач суду не надав. Крім цього в клопотанні до позивача відповідач просив відповідача у випадку розірвання кредитного договору здійснити зарахування зустрічних вимог за кредитним договором з урахуванням існуючого договору банківського вкладу.

Отже прямої і однозначної вимоги про розірвання договору банківського вкладу відповідач позивачу не висував. Крім цього в клопотанні відповідача від 12/05/2015 р. не вказано на дострокове розірвання чи припинення договору банківського вкладу.

Тому позивач абсолютно необґрунтовано вказує в позові на одностороннє дострокове розірвання договору банківського вкладу.

Так відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до п. 2 ст. 601 ЦК України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Отже, по-перше, клопотання про зарахування зустрічних вимог є самостійним правом відповідача, яке не залежить від права на дострокове розірвання договору банківського вкладу.

По-друге, зарахування зустрічних однорідних вимог є самостійною підставою припинення зобов`язань, але не належить до розірванням договору банківського вкладу.

Розірвання зобов`язання та припинення зобов`язання, відповідно до глави 50 ЦК України, співвідносяться як особливе та загальне, оскільки припинення зобов`язання включає в себе розірвання зобов`язання.

Однак відповідно до п. 3.7 договору банківського вкладу від 10/03/2015 р. зменшення процентної ставки пов`язано безпосередньо із достроковим розірванням договору за ініціативою відповідача, а не взагалі у зв`язку із припиненням зобов`язання.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Так позивач просив суд стягнути з відповідача грошові кошти, які було виплачено на виконання умов договору про зміну процентної ставки.

В судовому засіданні жодна зі сторін не заперечувала обставини виплати процентів на підставі договору про зміну відповідної умови.

Отже виплата грошових коштів позивачем є обставиною щодо схвалення спірного правочину.

Разом з цим позивач та його представник не надали суду доказу того, що повноваження представника позивача були будь-яким чином обмежені щодо укладення спірного договору.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Спірний договір про зміну умов процентної ставки, крім вчинення представниокм позивача, за місцем знаходження його відповідного підрозділу також скріплено печаткою позивача.

Порядок зберігання печаток і штампів визначено п. 3.4 ст. 3 Інструкції № 17, згідно з яким відповідальність і контроль за дотриманням порядку зберігання печаток і штампів, а також законністю користування ними покладається на керівників підприємств.

Отже використання печатки позивача на спірному договорі свідчить про її передачу саме для вчинення правочинів в інтересах позивача.

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак саме на припущенні про обмеження повноважень представника позивача щодо вчинення спірного договору засновано вказаний позов.

Так само засновано на припущеннях пояснення представника позивача про те, що невизначені особи в змові вчиняли злочини проти інтересів банку.

При цьому представником позивача не враховано, що відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку.

Протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобовязаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

- банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без встановлення обовязку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

- банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобовязання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Відповідно до п. 4 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд: протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами.

Відповідно до п. 5 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобовязаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни.

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Отже для застосування наслідків недійсності нікчемного правочину на позивача покладено обов`язок доведення обставин нікчемності відповідного правочину.

Відповідно до ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Так само позивачем та його представником не доведено обставину безпосереднього встановлення законом нікчемності спірного правочину.

При цьому відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України обов`язок надання такого доказу суду законом покладено безпосередньо на позивача.

Так, відповідно до ст. 159 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі.

В ст. 131 ЦПК України вказано, що позивач зобов`язаний надати суду усі докази до початку розгляду справи по суті.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Необхідно зазначити, що відповідно до п. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України вказано, що у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 2 ст. 160 ЦПК України головуючий керує ходом судового засідання, забезпечує додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, здійснення учасниками цивільного процесу їх процесуальних прав і виконання ними обов'язків, спрямовує судовий розгляд на забезпечення повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, усуваючи із судового розгляду все, що не має істотного значення для вирішення справи.

При цьому відповідно до ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 ст. 334 ЦК України переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, законодавством визначено засіб доказування обставини передання майна (грошей, речі, майнового права тощо), а також встановлено, що обставина вчинення дії, з якою відповідно до ст. 202 ЦК України закон пов`язує виникнення, зміну або припинення права не може бути встановлена показаннями свідка.

Так само відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Таким чином клопотання відповідача про встановлення обставин змісту спірних правочинів, змін до них, сплати грошових коштів за правочинами показаннями свідка було спрямовано на встановлення недопустимого доказу. Отже воно було позбавлено будь-яких правових підстав і було форою зловживання процесуальним правом, що спрямовано на порушення прав позивача. Однак вказану шикану припинено судом.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Отже судовий збір може бути компенсовано позивачу за рахунок відповідача у випадку задоволення позову, а не відмови в ньому.

Таким чином позов позбавлено правових підстав, а тому він не підлягає до задоволення.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ПАТ «Банк національний кредит» про зобов`язання ОСОБА_2 (ІПН) сплатити на користь ПАТ «Банк національний кредит» () 28584,25 гривень та 1378 гривень судового збору, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з дня його проголошення. У разі відсутності сторін, під час проголошення судового рішення подається апеляційна скарга протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський