Справа № 380/184/15-ц Головуючий у І інстанції Кравець О. А.
Провадження № 22-ц/780/3364/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 26 31.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Волохова Л.А., Мельника Я.С.,

при секретарі: Петленко І.А.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 13 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем був укладений вищевказаний кредитний договір, який складається з Заяви позичальника та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». Згідно умов договору відповідач отримав кредит у розмірі 3143,01 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом. В порушення умов кредитного договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 29.08.2014 року має заборгованість в сумі 48 456,91 грн., яку просив стягнути в примусовому порядку та судові витрати.

Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 13 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач в своїй апеляційній скарзі просив його скасувати з підстав неповного з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами укладений договір про надання кредиту, позивач звернувся до суду із даним позовом зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Вказані висновки відповідають обставинам справи і узгоджуються із вимогами закону.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.08.2006 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір № DNH4KP20320325, який складається з Заяви позичальника та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». Відповідно до умов договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 3143.01 грн. зі сплатою 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості по кредиту і на строк дванадцять місяців.

Позивач вказує, що в порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, кредиту не гасив. Вони в жовтні 2009 року звертались до Білоцерківського міськрайонного суду, Київської області з заявою про видачу судового наказу і 09.10.2009 року було видано судовий наказ ( а.с. 4), яким стягнуто з ОСОБА_2 жителя АДРЕСА_1, тоді як в Заяві Позичальника вказана адреса АДРЕСА_2 (а.с. 6), що підтверджено відміткою про реєстрацію в паспорті ( а.с. 11) заборгованість по даному кредитному договору в сумі 9167, 18 коп. та судові витрати.

Даних про те, чи був пред'явлений вказаний судовий наказ до виконання, чи було відкрито виконавче провадження по ньому, позивач не надав, а натомість звернувся з позовною заявою до суду про стягнення заборгованості в сумі 48456,91 грн., яку він нарахував станом на 29.08.2014 року при цьому в розрахунках заборгованості за договором, що надані до позовної заяви ( а.с. 5) вказані дані за 09.11.2006 року по 31.03.2009 року включно і один запис за 29.08.2014 року.

Таким чином позивач не навів доказів того, що він звертався до відповідача з письмовими претензіями про сплату заборгованості.

Відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову в зв'язку з пропуском строків позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі,зробленою до винесення ним рішення.

Згідно із ч.4. ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначеного періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

В судовому засіданні встановлено, що згідно заяви позичальника кредит йому надано на 12 місяців з 09.11.2006 року по 09.11.2007 року. Відповідач не проводив виплату по кредиту жодного разу, тобто з грудня 2006 року позивач мав змогу впевнитись, що його права, як позичальника порушені. Також заявою обумовлено, що позичальник зобов'язаний повернути суму кредиту, відсотки, винагороди відповідно до Заяви та Умов надання споживчого кредиту ( розстрочка), але на Умовах відсутній підпис відповідача.

Позивач надав до суду копію судового наказу від 09.10.2009 року про стягнення заборгованості по даному кредитному договору з жителя АДРЕСА_3, ОСОБА_2 без посилання на ідентифікаційний номер, тоді як в заяві позичальника вказана адреса АДРЕСА_2 і його ідентифікаційний номер, що підтверджується паспортними даними відповідача, які додані до позовної заяви ( а.с. 11 ).

Ніяких доказів того, що це є одна і та ж особа, позивач не навів як і не навів доказів того , чи був пред'явлений вказаний судовий наказ до виконання, чи було відкрито виконавче провадження по ньому і які результати його виконання. Тому позивач на думку суду пропустив строк позовної давності та не вказав поважності причин її пропуску.

В постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року, яку прийнято за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у кредитних правовідносинах, викладено правову позицію стосовно того, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачу достовірно було відомо про порушення його прав, тому, звернувшись до суду за захистом своїх прав у січні 2015 року, банк пропустив встановлений цивільним законодавством загальний строк позовної давності, про що було заявлено відповідачем.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: