Справа №278/457/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

17 травня 2016 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі:

головуючої судді Дубовік О.М.,

за участю секретаря судового засідання Поліщук І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

25.02.2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на квартиру в АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивує тим, що понад 10 років проживає та фактично добросовісно, відкрито, безперервно володіє квартирою. Вказана квартира була надана позивачу ОСОБА_2 консервним заводом у 1984 році, де він працював; на початку 2000-х років цей завод перестав існувати як юридично так і фактично. Довідкою ОСОБА_2 сільської ради Житомирського району Житомирської області підтверджено, що позивач зареєстрований та проживає у спірній квартирі понад 10 років. Крім того, квартира на балансі у сільській раді не перебуває і взагалі не знаходиться на будь-чийому балансі. Зазначив, що ним 25.12.2001 року на вказану квартиру було виготовлено технічний паспорт на його імя.

У судовому засіданні позивач позов підтримав повністю.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 16, 24).

Суд, заслухавши пояснення позивача та свідка, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 у 1984 році був прийнятий на роботу в Житомирське обласне міжгосподарське підприємство по переробці сільськогосподарської продукції, консервне виробництво, що підтверджується копією витягу із трудової книжки (а.с. 25-29).

З копії технічного паспорта, виданого 25.12.2011 року Житомирським обласним держаним підприємством по технічній інвентаризації, вбачається, що документ виготовлений на імя позивача ОСОБА_1 (а.с. 5-6).

Згідно довідки № 548 від 25.04.2016 року виданої Виконавчим комітетом ОСОБА_2 сільської ради Житомирського району Житомирської області позивач ОСОБА_1 понад 10 років проживає та зареєстрований у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (гуртожиток колишнього консервного заводу). Крім того, вказана квартира на балансі сільської ради не перебуває (а.с.31).

Як видно з доданої до позову копії паспорту ОСОБА_1, він зареєстрований у спірній квартирі та є його користувачем (а.с. 7, 30).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону бо на незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, надуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Віткритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

Одже, зазначена вище довідка сільської ради та технічий паспорт не є належним доказом, який би підтверджував, що спірне нерухоме майно зареєстроване або не зареєстроване на праві власності за будь-якою особою.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України позивач має довести, окрім безперервності, відкритості і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у неї відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння, відсутність інших осіб, які претендують на спірне майно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'являти законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння.

Згідно з п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

За правилами ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як свідчать матеріали справи, представником не надано жодних доказів, які б вказували на правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно. Позивачем не вказано підстав позову, а саме - які саме права позивача були порушені.

Позивач не довів тих обставин, на які посилався, як на підставу своїх вимог, не надав належних доказів в обгрунтування своїх вимог.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги безпідставні, не знайшли підтвердження в судовому засіданні, тому задоволенню не підлягають.

З огляду на вище наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

У звязку з відмовою в позові судові витрати стягненню не підлягають.

Керуючись ст. 328, 335, 344 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задовленні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_3 за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з моменту його проголошення через суд першої інстанції.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. М. Дубовік