Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/1410/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Осаулов А.А.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Рубан С.М., Желепи О.В.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року залишено без задоволення позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не було взято до уваги показання свідків, письмові докази, які свідчать про те, що спірне майно придбавалось внаслідок спільної праці сторін, які на той час фактично перебували у шлюбі. Зазначає, що кошти, отримані відповідачем від продажу успадкованої квартири АДРЕСА_1 та продажу земельної ділянки в СТ «Острів», повністю були витрачені в день купівлі спірної квартири на придбання сестрою відповідача ОСОБА_4 квартири по АДРЕСА_3, а кошти, за які була придбана спірна квартира, належали позивачу, який працював та утримував сім'ю, а також позичав кошти у свідків для придбання квартири. Строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки між сторонами тривалий час мали місце різного роду судові процеси, про своє порушене право позивач дізнався 16 липня 2012 року, а заяву подано 8 вересня 2014 року.

У судове засідання апеляційного суду відповідач не явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2002 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 115).

Свідоцтво про розірвання шлюбу було отримано відповідачем 05 грудня 2006 року (а.с. 116).

27 квітня 2002 року відповідачем ОСОБА_3 була придбана за 6 900 грн. квартира АДРЕСА_2, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., зареєстровано в реєстрі за № 1847 (а.с. 123).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., зареєстровано в реєстрі за № 1843, відповідачем та ОСОБА_4 було продано за 26 000 грн. квартиру АДРЕСА_1, яка належала відповідачу та ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою 28 березня 2002 року за р. № 3-1097. (а.с. 138).

З відповіді за вих. №3994 (И-2015) від 25 березня 2015 року Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна встановлено, що квартира АДРЕСА_2 зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 квітня 2002 року. (а.с. 46).

Відповідно до Довідки № 52 від 19 березня 2015 року, виданої КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», в спірній квартирі зареєстровані дочка відповідача ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та внук ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2, власником особового рахунку спірної квартири є відповідач (а.с. 47).

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача, доказів про те, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці чи за спільні кошти, позивачем не було надано.

Також судом було встановлено, що 28 грудня 2011 року Києво-Святошинським районним судом Київської області було частково задоволено зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання земельної ділянки сумісною власністю подружжя та визначення порядку користування: визнано земельну ділянку НОМЕР_1, розташовану на території Андріївської сільської ради Макарівського району Київської області у садовому товаристві «Медик», сумісною власністю подружжя - позивача та відповідача. Вказаним рішенням було встановлено той факт, що сторони після розірвання шлюбу продовжували проживати разом та вести спільне господарство (а.с. 58-60).

15 березня 2012 року рішенням Апеляційного суду Київської області, яке 16 липня 2012 року залишено без змін судом касаційної інстанції, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2011 року про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 було скасовано та ухвалено нове, яким відмовлено в задоволенні зустрічного позову. (а.с. 108-111, 105-107)

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, просив ухвалити рішення, яким, з урахуванням змін позовних вимог, встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідача ОСОБА_3 після офіційного розірвання шлюбу, а саме з 01 березня 2002 року по 01 вересня 2007 року, визнати квартиру АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1988 року, рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 27 лютого 2002 року шлюб між сторонами було розірвано, свідоцтво про розірвання шлюбу отримано 05 грудня 2006 року. Після ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу сторони проживали разом в одній квартирі, однією сім'єю, вели спільне господарство, залишалися пов'язаними спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки. Також посилався на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2011 року, яким було встановлено факт проживання сторін однією сім'єю. 27 квітня 2002 року сторонами спільно була придбана квартира АДРЕСА_2, власником якої є відповідач. У подальшому шлюбні стосунки між сторонами було припинено, проте відповідач не визнає право власності позивача на 1/2 вказаної квартири, хоча зазначене майно було набуто за час спільного проживання сторін та належить їм на праві спільної сумісної власності..

Відповідач позов не визнала, зазначала що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2011року, яким було встановлено факт проживання сторін однією сім'єю, скасовано рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 березня 2012 року. Спірна квартира була придбана 27 квітня 2002 року за рахунок належних відповідачу коштів, отриманих від продажу успадкованої відповідачем та її сестрою квартири АДРЕСА_1, та під час роздільного проживання сторін, отже вона не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя. Просила застосувати до даних правовідносин позовну давність. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до п. 15 Постанови №11 Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 пояснили, що вони були знайомі із позивачем та їм відомо про придбання спірної квартири та про те, що у вказаній квартирі робився ремонт. Свідки неодноразово бачили позивача та відповідача разом на вулиці, на святкуваннях певних свят, вони спілкувались, позивач знаходився на дворі поряд з будинком відповідача, свідкам відомо про ту обставину, що сторони розлучились, проте свідки не вказували на перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах та на те, що між сторонами продовжились усталені відносини, що були притаманні ним, як подружжю, до часу їх офіційного розлучення в лютому 2002 року.

Свідки ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 пояснили, що їм відомо про розлучення сторін в 2002 році, про придбання спірної квартири саме відповідачем без участі позивача і про ту обставину, що саме відповідач робила ремонт у спірній квартирі. Разом з тим, хоча позивач і відвідував дружину та доньку, спільно вони не проживали, спільного господарства не вели та не були пов'язані спільним побутом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та безпідставності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, вважає, що він відповідає обставинам справи, наданим сторонами та дослідженим судом доказам та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції допущено помилку, а саме: суд не взяв до уваги підтверджений показаннями свідків та письмовими доказами факт участі позивача у придбанні спірної квартири, судова колегія відхиляє, зважаючи на наступне.

В обґрунтування цих доводів скарги представник позивача посилається на те, що під час перебування у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем позивач постійно працював та утримував сім'ю, брав грошові кошти в борг для придбання спірної квартири та особисто робив ремонт у цій квартирі, що підтверджується відомостями у копії трудової книжки, показаннями свідків, які працювали разом з позивачем, позичали йому гроші, а твердження відповідача про те, що спірна квартира придбана виключно за рахунок належних їй коштів, отриманих від продажу успадкованої квартири та земельної ділянки в СТ «Острів», є надуманими та необ'єктивними, оскільки кошти, отримані відповідачем від продажу успадкованої квартири, були витрачені на купівлю сестрою відповідача ОСОБА_4 трикімнатної квартири АДРЕСА_3.

Як встановлено судом і це вбачається з матеріалів справи, за договором купівлі-продажу від 27 квітня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В., відповідачем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було продано за 26 000 грн. квартиру АДРЕСА_1, яка належала продавцям на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою 28 березня 2002 року за р. № 3-1097. (а.с. 138).

В той же день, 27 квітня 2002 року, відповідачем ОСОБА_3 була придбана за 6 900 грн. спірна квартира АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В. (а.с. 123).

При цьому, судова колегія не погоджується з твердженнями представника позивача про те, що зазначена у договорах ціна продажу і ціна купівлі не відповідають дійсності, зважаючи на те, що договори купівлі-продажу не оспорювались та не були визнані недійсними в установленому законом порядку.

Для перевірки доводів апеляційної скарги про те, що грошові кошти, отримані відповідачем від продажу успадкованої квартири - 26 000 грн. були витрачені на придбання квартири для її сестри ОСОБА_17 за клопотанням представника позивача апеляційним судом було направлено запит приватному нотаріусу Прокудіній В.В..

Дані доводи скарги не знайшли свого підтвердження, оскільки листом №04/01-16 від 25 січня 2016 року приватний нотаріус Прокудіна В.В. повідомила про те, що 27 квітня 2002 року договори купівлі-продажу нерухомого майна (або його частини), в яких покупцем виступала гр.. ОСОБА_17, не посвідчувались.

Таким чином, доказів стосовно придбання майна ОСОБА_17 за рахунок коштів, отриманих від продажу успадкованої квартири, стороною позивача не надано, інших клопотань про витребування таких доказів заявлено не було.

Отже, враховуючи наведені обставини, а саме продаж успадкованого майна та придбання спірної квартири відповідачем в один день, зазначені у договорах ціну продажу та ціну купівлі, судова колегія вважає, що доводи позивача про те, що спірна квартира придбана за рахунок спільних коштів сторін, в тому числі і отриманих в борг, є недоведеними.

Судова колегія погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що оскільки шлюб сторін був розірваний рішенням суду від 27 лютого 2002 року, реєстрація розлучення о органах РАГС відбулася лише 05 грудня 2006 року, то, враховуючи положення ст. 44 КпШС України, який діяв до 1 січня 2004 року, станом на час придбання спірної квартири - 27 квітня 2002 року шлюбні відносини між сторонами фактично припинені не були.

Зважаючи на наведене, підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період до 1 січня 2004 року для визнання придбаного у 2002 році спірного нерухомого майна, немає.

Проте, відповідно до положень ст. 24 КпШС України не є спільним майном подружжя майно, що було успадковане одним із подружжя під час шлюбу.

Судом встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем за рахунок грошових коштів, отриманих нею від продажу успадкованого майна, отже спірну квартиру не можна визнати спільним майном сторін.

Також відсутні підстави для встановлення факту проживання сторін однією сім'єю у період з 1 січня 2004 року по 1 березня 2007 року, враховуючи те, що відповідно до положень ст. 234, 256 ЦПК України судом встановлюються факти, які мають юридичне значення, тобто внаслідок встановлення яких створюються для особи умови здійснення нею особистих майнових чи немайнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, а позивачем не було зазначено мети встановлення факту у вказаний період, не заявлялись вимоги про визнання за ним права на майно, придбане у цей період тощо.

Безпідставними є доводи скарги про неврахування судом обставин, встановлених рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 грудня 2011 року, оскільки це рішення було скасовано в апеляційному порядку з ухваленням нового рішення про відмову в позові, а відповідно до положень ст. 61 ЦПК України преюдиційними є обставини, які встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили.

Показання свідків, письмові докази, фотокартки, які підтверджують спільне проживання сторін після рішення суду про розірвання їх шлюбу, на які посилається представник позивача в апеляційній скарзі, не спростовують встановлених судом обставин придбання спірної квартири відповідачем за рахунок її особистих коштів, отриманих від продажу успадкованого майна.

Посилання в апеляційній скарзі на невірне застосування судом положень закону про позовну давність, судова колегія вважає безпідставними, оскільки з рішення суду вбачається, що у задоволенні позовних вимог судом відмовлено у зв'язку з їх недоведеністю та безпідставністю, а не з підстав пропуску строку позовної давності.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: