Номер провадження: 22-ц/785/521/16
Головуючий у першій інстанції Кириченко П. Л.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.04.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Сідлецька Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, що проживають разом без шлюбу, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

До Овідіопольського районного суду Одеської області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, що проживають разом без шлюбу, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя (а.с. 2-5).

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, що проживають разом без шлюбу, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя, було відмовлено (а.с. 189-190).

17.12.2015 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 була подана апеляційна скарга на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року. В обґрунтування представник апелянта посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме на те, що судом було безпідставно відмовлено у задоволені заяви позивача про допит свідків, невірно оцінені зібрані по справі докази, і як наслідок безпідставно відмовлено задоволені позовних вимог (а.с. 71-79).

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав.

Представник відповідача частково визнав позов, посилаючись що на те, що не все майно, на яке було заявлені позовні вимоги, можна визнавати таким, що має режим спільної власності, зокрема до таких об'єктів, на думку представника, можна віднести лише садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку.

Представник третьої особи проти задоволення апеляційної скарги заперечував. Правове обґрунтування обраної процесуальної позиції не навів.

Колегією суддів було задоволено клопотання про забезпечення доказів, оскільки в його задоволенні було необґрунтовано відмовлено судом першої інстанції та проведено допит свідків.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції посилався на те, що «…хоча докази, які надав позивач свідчать про спільне місце знаходження при тих або інших обставинах, це не свідчить про створення між сторонами виникнення в рамках сім'ї прав та обов'язків» (а.с. 190). При цьому посилався на відсутність доказів вартості спірного майна, яке позивач просив поділити (а.с. 190). Крім того, суд першої інстанції посилався на «…відсутність факту оспорення та визнання прав та обов'язків сторін в межах сімейного законодавства». Інших мотивів прийняте судом першої інстанції рішення суду не містить (а.с. 189-190).

Рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального права та процесуального права, зокрема не відповідає вимогам ст.ст. 213-215 ЦПК України. Так, виходячи з вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Більшість вказаних питань не було вирішено судом першої інстанції під час прийняття рішення по справі. При цьому відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На вказані обставини також зверталась увага суддів в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі».

Справа на момент прийняття рішення по справі налічувала 188 сторінок, включала доказову базу, зокрема, копії правоустановчих документів (а.с.20-24, 31), технічної документації (а.с. 25-30), оцінку спірного майна (а.с. 104-173), фотокартки (а.с. 15-16, 176-186 ), а також пояснення сторін зафіксовані під час проведення судового засідання, зокрема заяви сторін (а.с. 100-101), довідка про склад сім'ї (а.с. 102), заперечення представника банку (а.с. 92), копії депозитних договорів (а.с. 13-14). В рішенні суду вказані обставини не знайшли свого відображення. Так само судом не дана оцінки спірним правовідносинам, не визначено суб'єктний склад, не вказані норми права, які слід застосовувати до спірних правовідносин. Відповідно є всі підстави передбачені ч. 1 ст. 309 ЦПК України для скасування прийнятого судового рішення з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що сторони провадження перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.06.2005 року (а.с.7).

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був розірваний 19 грудня 2006 року, про що було видано відповідне свідоцтво, копія якого було приєднано до матеріалів справи (а.с. 9).

Між сторонами справи виник спір щодо правового режиму майна, яке на думку позивача є таким, що набуто під час спільного проживання однією сім'єю, а тому він має право на визнання за ним права власності на ? частину спірного майна. При цьому для вирішення спору виходячи з конструкції ст. 74 СК України необхідним є встановлення факту спільного проживання. Крім того, як вказував ВСУ в постанові від 20 лютого 2012 р.по справі № 6-97цс11 при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що зазначена норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Згідно із ч. 2 ст. 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Судом апеляційної інстанції допитані свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які приведені до присяги підтвердили факт спільного проживання однією сім'єю, ведення спільного бюджету та господарства, заслухані пояснення сторін, оглянуті фотокартки (а.с. 15-16, 176-186), аналізуючи які у сукупності приводять суд до висновку про те, що сторони сумісно проживали в період з 19.12.2006 р. по момент 18.03.15 р. (день звернення до суду першої інстанції) однією сім'ю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство. При цьому кожен з них не знаходився в іншому шлюбі та проживали вони разом за адресою: смт. Авангард, вул. Зернова, буд 30, при цьому позивач зареєстрований за вказаною адресою (а.с. 17-18, 102).

Жодного доказу на спростування вказаних встановлених обставин представником третьої особи не було надано, а тому його процесуальна позиція не може будуватись суто на запереченнях певних фактів або на припущеннях (ст.ст. 10, 60 ЦПК України).

Встановлення вказаного факту має безпосереднє значення для застування ст. 74 СК України. Так, відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Як роз'яснив ВСУ в п. 23 постанові від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Як вбачається з матеріалів справи, за відповідачкою ОСОБА_4 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0599 га., цільове призначення для ведення садівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі продажу від 26.03.2007 року (а.с.31); садовий будинок з господарськими спорудами, житлова площа 44.3 кв.м. що розташований за адресою: АДРЕСА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.10.2007 року (а.с. 24); 2/3 квартири житлова площа 27.5 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 01.12.2006 року (а.с.20-21).

Приймаючи рішення по справі колегія суддів враховує правову позицію ВСУ, яка висловлена Верховним в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, згідно з якою майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Таким чином, виходячи з вищевказаної правової позиції та положень ст.ст. 74, 60, 69 СК України до майна набутого пд. час спільного проживання сторонами однією сім'єю можна віднести лише земельну ділянку та садовий будинок з господарськими спорудами, житлова площа 44.3 кв.м. що розташований за адресою: АДРЕСА_3

2/3 квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 була отримана відповідачкою за договором дарування, а тому відповідно до положень ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю.

Таким чином, суд вважає можливим частково задовольнити заявлені позовні вимоги визначивши частку в спірному майні за кожним з осіб, які проживають однією сім'єю у вигляді ? частини, що буде поділом спільної сумісної власності через визначення ідеальних часток в майні, яке мало режим спільної сумісної власності без виділення часток (ст. 70 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України).

Щодо права третьої особи на об'єкт спірного майна, на який претендую позивач. З пояснень представника третьої вбачається, що 09 листопада 2007 року між відповідачем ОСОБА_4 та банком був укладений іпотечний договір, предметом якого є садовий будинок з господарськими спорудами, житловою площею 44.3 кв.м. та земельна ділянка площею: 0,0599 га., цільове призначення для ведення садівництва, що розташований за адресою: АДРЕСА_3. При укладенні даного договору позивачка зазначила, що не існує прав та вимог інших осіб, що знайшло своє відображення в п. 1.5 вищевказаного договору (а.с.92).

Крім того, з ЄДРСР вбачається, що заочним рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 23.05.2011 року було задоволено позов ОСОБА_9 до ОСОБА_4 про стягнення боргу у розмірі 191040 грн.. Також з ЄДРСР вбачається, що ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 14.09.2015 року провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості шляхом визнання права власності на предмет іпотеки та позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_4 про визнання недійсним договору іпотеки було зупинено до набрання чинності оскарженим рішенням. Відхиляючи посилання представника третьої особи, який не надав жодного доказу на підтвердження своєї позиції в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначив ВСУ в постанові від 8.04.2015 року у справі № 6-7цс15 р. законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна. Так само, прийняте рішення суду не обумовлює припинення іпотеки (ст. 17 Закону України «Про іпотеку»), оскільки остання була встановлена в інтересах сторін по справі, які мешкають однією сім'єю.

Встановлені порушення норм матеріального та процесуального права обумовлюють необхідність скасування прийнятого судового рішення в порядку п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 грудня 2015 року - скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, що проживають разом без шлюбу, про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, про поділ спільного сумісного майна подружжя, - задовольнити частково.

Встановити факт сумісного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в період з 19.12.2006 р. по момент 18.03.15 р. (день звернення до суду першої інстанції) однією сім'ю, як чоловік та жінки, які проживаючи разом без реєстрації шлюбу.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4, як чоловіка та жінки, які проживаючи разом без реєстрації шлюбу:

- садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами НОМЕР_1, який знаходяться у садовому кооперативі АДРЕСА_3

- земельну ділянку АДРЕСА_3 загальною площею 0,0599 га.;

Визнати право власності по 1/2 за ОСОБА_2, та ОСОБА_4 садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами НОМЕР_1, який знаходяться у садовому кооперативі АДРЕСА_3 земельну ділянку АДРЕСА_3 загальною площею 0,0599 га.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

М.В. Процик

Є.С. Сєвєрова