Справа № 192/2092/15-ц
Провадження № 2/192/90/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"26" лютого 2016 р. СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого судді Щербини Н. О.,
за участі секретаря судового засідання Сербіної Л. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві спільної (сумісної) власності належить житлова квартира АДРЕСА_1. У вказаному приміщенні зареєстровані позивач, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та відповідач у справі ОСОБА_3 (онук).
Позивачка зазначає, що реєстрація відповідача у її помешканні була здійснена 26 січня 1990 року та з моменту реєстрації відповідач у вказаному помешканні не проживав та не проживає до теперішнього часу, будь-які його особисті речі у квартирі відсутні. Таким чином з моменту реєстрації відповідач без поважних причин не проживає на спірній житловій площі.
Оскільки відповідач до цього часу зареєстрований у спірному приміщенні, то це значно порушує права позивача на користування і розпорядження вказаним нерухомим майном, а тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням.
В судове засідання позивач ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.35), не з'явилася, причини неявки суд не повідомила.
Представник позивача ОСОБА_6, яка діє на підставі договору на представництво інтересів від 25 грудня 2015 року та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2194 (а.с.42-44), в судовому засіданні 26 лютого 2016 року позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи в разі неявки відповідача, зазначивши, що в позовній заяві містяться неточності щодо дати реєстрації відповідача, оскільки в цій частині було помилково зазначено дату народження відповідача.
Відповідач ОСОБА_3, який про день та час розгляду справи повідомлений відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання АДРЕСА_2 (а.с.25), у судове засідання не зявився, про причини не явки суд не повідомив, а про належність його повідомлення свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки (а.с.37), як і не надав заперечення проти позову та доказів, що їх обґрунтовують.
У звязку з неявкою у судове засідання відповідача, який бере участь у справі, суд у відповідності зі ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи та за згодою представника позивача у порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів.
Представник третьої особи Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.36,38-40), в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.
Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснила суду, що вона є сусідкою позивачки з 1960 років та їй відомо, що у квартирі позивачки зареєстровані та разом з нею проживають її донька з чоловіком та онука. Позивач розповідала їй, що у квартирі вона ще прописала сина свого сина, тобто онука - ОСОБА_3, бо це було необхідно для встановлення його на військовий облік. Самого ОСОБА_3 вона ніколи не бачила, у тому числі і останній рік.
Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачки з 1988 року. Зі слів позивачки їй відомо, що у її квартирі прописані її дочка з чоловіком та онука, які з нею і проживають. ОСОБА_2 розповідала, що свого онука, ОСОБА_3, вона прописала у квартирі для отримання останнім приписного свідоцтва, а зараз тільки приходять судові повістки про виклик його до суду по кредитам. Їй також відомо, що батьки ОСОБА_3 померли, тому ОСОБА_2 і прописала його у своїй квартирі. Також свідок бачила як ОСОБА_3 одного разу приїздив до ОСОБА_2 на день народження. Останній рік він не зявлявся до ОСОБА_2
Суд, заслухавши представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
У судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 25 листопада 1992 року, зареєстрованому в товаристві з обмеженою відповідальністю «Абріс»на праві приватної власності належить квартира № 1 у буд.№ 2 по вул.Кірова в смт Новопокровка Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.9-12).
Зі згоди позивачки в належній їй на праві власності квартирі, крім позивача, зареєстровані її донька, зять, онука та правнучка, а також з 22 лютого 2007 року був зареєстрований онук позивачки - відповідач у справі ОСОБА_3, що також підтверджується і відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в (у) Дніпропетровській області (а.с.25) та записами в домовій книзі (а.с.13-14).
Після здійснення реєстрації місця проживання в належній на праві власності позивачці квартирі, відповідач ОСОБА_3, який доводиться позивачці онуком, що підтверджується як довідками Новопокровської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.16), так і поясненнями свідків, фактично без поважних причин з 22 лютого 2007 року (з дня реєстрації)не проживав і не проживає, а будь-які його особисті речі в квартирі відсутні, що вбачається з довідки Новопокровської селищної ради № 1741 від 15 грудня 2015 року (а.с.17), актів обстеження помешкання громадянки ОСОБА_2 від 26 червня 2013 року, 26 вересня 2013 року, 17 грудня 2015 року, 26 жовтня 2015 року (а.с19-22), складених за участю депутата Новопокровської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які підтвердили ці обставини в судовому засіданні при їх допиті в якості свідків.
В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік.
Суд вважає, що відповідач ОСОБА_3, який був як член сім'ї позивачки, оскільки є її онуком, що було встановлено в судовому засіданні, зареєстрований з її згоди в належній їй на праві власності квартирі, без поважних причин понад рік не проживає у належному позивачці на праві житловому приміщенні, але своєї реєстрації в ньому не припинив, що порушує права позивачки як власниці на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном.
Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач відсутній за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання без поважних причин понад один рік, при цьому не несе ніяких витрат на утримання житлового приміщення, в якому не з'являється і не користується ним з 2007 року, тобто з дня реєстрації в ньому.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України, ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212-215, 224-228 ЦПК України,суд
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у належному на праві приватної власності ОСОБА_2 житловому будинку №2, квартира 1 по вул.Кірова в с. Новопокровка Солонянського району Дніпропетровської області.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, а строк на апеляційне оскарження рішення суду починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складений 02 березня 2016 року.

Головуючий: суддя Н. О. Щербина