Справа № 461/4137/14 Головуючий у 1 інстанції: Государський А.В.
Провадження № 22-ц/783/676/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Приколоти Т.І., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні і в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_7 управління Державної казначейської служби України у Львівській області на рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_8 ОСОБА_9 до держави Україна в особі Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, відділу державної виконавчої служби Камянка-Бузького районного управління юстиції, ОСОБА_7 управління державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а :

В квітні 2014 року ОСОБА_10 звернувся в суд з позовом, та з врахуванням уточнення позовних вимог від 26 червня 2015 року просив: стягнути з держави Україна, в особі Сихівського ВДВС ЛМУЮ, Галицького ВДВС ЛМУЮ та ВДВС Камянка-Бузького РУЮ на користь ОСОБА_11-І. С. суму матеріальної шкоди у розмірі 14 928,30 грн., суму збитків у розмірі 14 510,31 грн. та суму моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн.

Позов обгрунтовано тим, що дії Сихівсього ВДВС ЛМУЮ та Галицького ВДВС ЛМУЮ перешкоджали виконанню рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 липня 2003 року, що призвело до зникнення автомоблія марки ЗІЛ-431410 (бортовий), рік випуску 1987, шассі 2299, двигун № НОМЕР_1, державний реєстраційний номер 719-51, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № 326552, який, відповідно до вищевказаного рішення повинен був бути переданий Приватним підприємством «Первоцвіт» ОСОБА_12. Враховуючи не накладення державними виконавцями арешту на автомобіль, ПП «Первоцвіт» відчужило його іншій юридичній особі, яка згодом також його продала. Відтак , вказаний автомобіль постійно змінював місце своєї реєстрації на різні районні пункти Львівської області. Такі обставини призвели до постійного повернення виконавчого листа та скеровування кожного разу до іншого відділу державної виконавчої служби. У відповідності до скерування позивачем було подано виконавчий лист № 6-108/06 від 26.11.2006 року у відділ ДВС Камянка-Бузького РУЮ, однак йому було відмовлено у відкритті виконавчого провадження. Позивач повторно звернувся до відділу ДВС Камянка-Бузького РУЮ із заявою з наданням відповідних розяснень щодо строку звернення. Відділ ДВС Камянка-Бузького РУЮ вважає, що встановити місце знаходження боржника неможливо та керуючись п. 5 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» повернув йому виконавчий документ. З такими діями державного виконавця відділу ДВС Камянка-Бузького РУЮ позивач не погоджується , вважає їх незаконними та такими, що призвели до неможливості виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року та неможливості повернути автомобіль.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через ОСОБА_7 управління Державної казначейської служби України у Львівській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_11 14928 грн. 30 коп. матеріальної шкоди, а також 5000 грн. моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На рішення від 11 листопада 2015 року відповідачем ОСОБА_7 управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області подано апеляційну скаргу. Вважає, що оскаржене рішення прийняте з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права та неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, а тому просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю. Стверджує, що судом першої інстанції у передбаченому законом порядку не було вирішено питання про залучення належного органу Казначейства. Ухвалюючи рішення про стягнення коштів на користь позивача з Державного бюджету України через ОСОБА_7 управління Казначейства шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, судом не було враховано положення п. 23-1 ч. 1 ст. 1 Бюджетного кодексу України. Окрім цього, пунктом 9 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» вищевказаного кодексу, визначено , що рішення суду про стягнення коштів з державного бюджету виконується виключно Державною казначейською службою України. Зазначені рішення передаються до Державної казначейської служби України для виконання. Саме до компетенції Державної казначейської служби України належить питання відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. На рівні ОСОБА_7 управління Державної казначейської служби України у Львівській області немає відкритих рахунків, з яких можливо було б здійснити відшкодування шкоди, а здійснення безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку належить до виключної компетенції Державної казначейської служби України. Вважає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні безпідставно посилається на ст. 1173 ЦК україни, оскільки матеріалами справи не підтверджується сукупність всіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, його вини. Окрім того, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, так як позивач просив стягнути кошти з держави України в особі органів державної виконавчої служби, а суд у свою чергу, вийшовши за межі позовних вимог, присудив стягнути кошти із Державного бюджету України через ОСОБА_7 управління Державної казначейської служби України у Львівській області, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку. Також, відповідач не погоджується щодо розміру та обгрунтованості відшкодування моральної шкоди. Зазначає, що суд у своєму рішенні повинен був обгрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних мотивів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 14928,30 грн, суд першої інстанції мотивував свої висновки посиланням на те, що висновком № 3538 судової авто товарознавчої експертизи (а. с. 62-65) встановлено, що середня ринкова ціна автомобіля ЗІЛД-43410. 1987 року випуску реєстраційний номер «719-51» станом на 26.11.2006 року, складала 14928,30 грн. Судом встановлено, що внаслідок бездіяльності державних виконавців не було здійснено арешту й опису наявного майна і останнє було відчужено боржником через що виконати судове рішення стало неможливим взагалі.

Колегія суддів не погоджується з вищезазначеним висновками суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення матеріальної шкоди, з огляду на наступне.

Так, рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року у справі № 2-1882 було зобов»язано Приватне підприємство «Первоцвіт» передати позивачеві автомобіль марки ЗІЛ-43410 (бортовий), рік випуску 1987, шассі 2299, двигун № НОМЕР_1, державний реєстраційний номер 719-51, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № 326552 .

У позовній заяві зазначено, що згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних та фізичних осіб підприємців від 26.07.2011 року ПП «Первоцвіт» зареєстроване в ІНФОРМАЦІЯ_1»янка-Бузького району.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2013 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.12.2014 року, задоволено скаргу ОСОБА_11. Визнано незаконними дії заступника начальника відділу ДВС Кам»янка-Бузького РУЮ ОСОБА_4 щодо повернення виконавчого документа стягувачу. Скасовано постанову заступника начальника відділу ДВС Кам»янка-Бузького РУЮ ОСОБА_4 ВП № 24594709 від 30.09.2011 року про повернення виконавчого документа стягувачу. Зобов»язано ВДВС Кам»янка-Бузького РУЮ відкрити виконавче провадження ,та вчинити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання виконавчого листа , виданого Галицьким районним судом м. Львова в справі № 1882/2003 р. (а.с. 8-9).

Отже, за обставин відсутності інформації про припинення діяльності боржника - ПП «Первоцвіт» і наявності ухвали Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2013 року, висновки суду першої інстанції про те, що виконати судове рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року стало неможливим взагалі, колегія суддів вважає необґрунтованим, так як позивачем не було надано доказів, які б свідчили про те, що після набрання законної сили ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2013 року органами державної виконавчої служби дії щодо виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року не здійснювалися.

Враховуючи те, що з даним позовом позивач звернувся до суду 17.04.2014 року, а ухвала Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2013 року, якою Відділ державної виконавчої служби Кам»янка-Бузького районного управління юстиції було зобов»язано вчинити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», спрямовані на виконання виконавчого листа , виданого Галицьким районним судом м. Львова в справі № 1882/2003 р., набрала законної сили 25.12.2014 року, тобто після звернення позивача з даним позовом, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про те, що виконати судове рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року стало неможливим взагалі, є помилковими і спростовуються ухвалою Галицького районного суду від 04.12.2013 року , згідно з якою відділ державної виконавчої служби Кам»янка-Бузького РУЮ було зобв»язано вчинити дії, спрямовані на виконання рішення суду від 08.07.2003 року. Відтак, вищенаведені міркування свідчать про те, що після 25.12.2014 року відділ Кам»янка-Бузького РУЮ зобов»язаний був вчиняти дії, спрямовані на виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року у справі № 1882/2003. З огляду на не надання позивачем доказів про те, що станом на 11 листопада 2015 року (дата ухвалення оскаржуваного рішення) Відділом державної виконавчої служби Кам»янка-Бузького РУЮ не було виконано дій, які цей орган був зобов»язаний вчинити на підставі ухвали Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2013 року, а саме не винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, або що цим органом винесено постанову про закінчення виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу, позивачем не було доведено неможливості виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року, а тому у суду першої інстанції не було підстав для висновку про те, що виконати судове рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року стало неможливим взагалі. Таким чином, позивачем не було доведено, що можливість примусового виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року є втраченою, і зважаючи на вищенаведену обставину, оскаржуване рішення в частині визнання підставними позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів вважає незаконним.

Водночас, колегія суддів вважає такими , що не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо не залучення судом першої інстанції до розгляду справи належного органу казначейства, оскільки згідно роз»яснень, наведених у п. 28 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» , при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний звязок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Підстави для задоволення апеляційної скарги щодо скасування оскаржуваного рішення в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди відсутні також, з наступних міркувань.

Зважаючи на те, що факт неправомірних дій посадової особи відділу державної виконавчої служби Кам»янка-Бузького районного управління юстиції при виконанні рішення Галицького районного суду м. Львова від 08.07.2003 року у цивільній справі № 2-1882 доводиться ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 04.12.2013 року (а. с. 8-9), яка набрала законної сили 25.12.2014 року (а. с. 112), то у справі були встановлені ст. 56 Конституції України, п. 2 ч. 2 ст. 23, п. 3 ч. 1 ст. 1167 , ст. 1174 ЦПК України підстави для покладення на державу відповідальності за моральну шкоду завдану посадовою особою органу державної влади. З огляду на це, колегія суддів погоджується з правильністю оскаржуваного рішення в частині часткового задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди та , виходячи із глибини душевних страждань позивача і неоправданої тривалості виконання судового рішення органами державної виконавчої служби, вважає справедливим і розумним визначення грошової компенсації моральної шкоди у розмірі 5000 гривень.

Оскільки, колегія суддів вважає, що в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, тобто у правовідносинах, що не допускають правонаступництва, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, то смерть позивача після ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного рішення, у відповідності до положень ч. 2 ст. 310 ЦПК України, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення у вищезазначеній частині із закриттям провадження у справі, тому оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди, належить залишити без змін.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 2, 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_7 управління Державної казначейської служби України у Львівській областізадовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року в частині стягнення з Державного бюджету України через ОСОБА_7 управління Державної казначейської служби України у Львівській області шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_11 14928 (чотирнадцять тисяч дев»ятсот двадцять вісім) грн. 30 коп матеріальної шкоди - скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення .

У задоволенні позову ОСОБА_11 до держави Україна в особі Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Галицького відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Відділу державної виконавчої служби Кам»янко-Бузького районного управління юстиції, ОСОБА_7 управління Державної казначейської служби України у Львівській області про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 14928,30 грн відмовити.

В решті рішення Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Приколота Т.І.

ОСОБА_13В