П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в складі:

головуючого Яреми А.Г.,
суддів:Гуменюка В.І.,Охрімчук Л.І.,Сімоненко В.М.,
Лященко Н.П.,Романюка Я.М.,
розглянувши на засіданні справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа - Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заявою ОСОБА_8 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом після смерті батька.

Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_9, після смерті якого відкрилася спадщина, яку він прийняв в установленому законом порядку, проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності в порядку спадкування на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 у зв'язку з тим, що ця квартира була набута дружиною ОСОБА_9 - ОСОБА_10 за договором довічного утримання, яка за життя склала заповіт на користь ОСОБА_8

Посилаючись на незаконність такої відмови, оскільки спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_9 та ОСОБА_10, і його батьку належала Ѕ частини вказаної квартири, ОСОБА_7 просив позов задовольнити й визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на вказану частину квартири.

Шевченківський районний суд м. Києва рішенням від 16 жовтня 2014 року позов задоволив; визнав за ОСОБА_7 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_9; вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд м. Києва рішенням від 11 лютого 2015 року зазначене рішення суду першої інстанції скасував й ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 2 вересня 2015 року рішення суду апеляційної інстанції скасувала, а рішення суду першої інстанції залишила в силі.

У заяві ОСОБА_8 порушується питання про скасування ухвали суду касаційної інстанції та залишення в силі рішення суду апеляційного інстанції з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України): неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), статті 425 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 60 СК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви ОСОБА_8 посилається на ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від:

3 червня 2009 року у справі за позовом про поділ майна подружжя, визнання права власності, зобов'язання укласти договір про участь у витратах на утримання квартири та прибудинкової території;

16 вересня 2009 року у справі за позовом про визнання правочину недійсним.

Крім того, на обґрунтування своїх вимог заявник посилається також на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від:

18 грудня 2013 року у справі за позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та скасування його державної реєстрації;

19 серпня 2015 року у справі за позовом про поділ майна подружжя та зустрічним позовом про визнання права власності на квартиру.

Надано також постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі за позовом про визнання права особистої власності, за зустрічним позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, за позовом про стягнення боргу за договором позики.

Так, ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 16 вересня 2009 року та колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року, надані заявником для порівняння, якими суд касаційної інстанції скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, а справи передав на новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 серпня 2015 року та постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року суди не розглядали цивільних правовідносин, пов'язаних з договором довічного утримання (догляду).

В ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 червня 2009 року зазначено, що задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив з того, що отримане за договором довічного утримання майно не відноситься до роздільного майна подружжя, тому спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін. Проте з такими висновками суд касаційної інстанції не погодився і скасував рішення суду апеляційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

У справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції, залишивши в силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, виходив з того, що договір довічного утримання не є безоплатним, оскільки за умовами такого договору набувач майна зобов'язується здійснювати довічне утримання відчужувача майна. Оскільки всі витрати за договором довічного утримання здійснюються за рахунок спільних доходів подружжя, то нерухоме майно, придбане на підставі договору, є їхньою спільною власністю.

Наведені правові висновки суду касаційної інстанції про застосування судами норм матеріального права, покладені в основу судового рішення, яке переглядається, різняться з висновками, зробленими в наданому для порівняння судовому рішенні суду касаційної інстанції від 3 червня 2009 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи заявника, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Суди у справі, яка переглядається, встановили, що ОСОБА_10 з вересня 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_11

25 січня 2000 року між ОСОБА_12 (матір'ю ОСОБА_10) та ОСОБА_10 було укладено договір довічного утримання, згідно з яким ОСОБА_12 передала ОСОБА_10 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 за умови, що остання буде надавати їй матеріальне забезпечення в розмірі 200 грн щомісяця й у вигляді послуг догляду, харчування, необхідної допомоги та довічного безкоштовного проживання у переданій квартирі.

12 січня 2004 року Бюро технічної інвентаризації зареєструвало право власності на вищевказану квартиру на ім'я ОСОБА_10

ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла ОСОБА_10 Відповідно до заповіту, складеного 21 червня 2010 року, ОСОБА_10 все своє майно (у т.ч. і спірну квартиру) заповіла ОСОБА_8

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_9

29 жовтня 2010 року ОСОБА_7 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на Ѕ частину зазначеної квартири у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказану квартиру на ім'я померлого ОСОБА_9

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_12

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходить з такого.

Суд першої інстанції у своєму рішенні, яке було залишене в силі судом касаційної інстанції, керуючись нормами сімейного законодавства, зазначив, що внаслідок укладення зазначеного вище договору довічного утримання та реєстрації права власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_10 батько позивача ОСОБА_9 став співвласником цієї квартири в рівних частках зі своєю дружиною, а саме по Ѕ частині кожному.

Натомість суд апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, встановив, що укладення договору довічного утримання, його реєстрація в бюро технічної інвентаризації свідчать лише про те, що ОСОБА_10 як набувач, виконуючи умови договору довічного утримання від 25 січня 2000 року, набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 відповідно до положень діючого на той час цивільного, а не сімейного законодавства.

За змістом статті 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді

житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.

Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У статті 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

Крім того, відповідно до частини третьої статті 746 ЦК України якщо набувачами є кілька фізичних осіб, вони стають співвласниками майна, переданого їм за договором довічного утримання (догляду), на праві спільної сумісної власності. Якщо набувачами є кілька фізичних осіб, їх обов'язок перед відчужувачем є солідарним.

Отже, законодавець у ЦК України закріпив, що спільна сумісна власність за договором довічного утримання (догляду) виникає у випадку наявності кількох набувачів за цим договором та їхнього солідарного виконання обов'язку за вказаним договором перед відчужувачем.

У статті 749 ЦК України закріплено обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Одночасно відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно із частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Системний аналіз зазначених норм цивільного та сімейного законодавства у сукупності зумовлює висновок, що, визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеного під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, суди мають установити, чи був цей договір укладений саме в інтересах сім'ї; чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем.

Отже, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій, застосовуючи до спірних правовідносин норми сімейного або цивільного законодавства, не з'ясували при цьому в чиїх інтересах укладався договір довічного утримання (догляду), чи солідарно подружжя виконувало обов'язки за цим договором, що має істотне значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин відповідно до підпункту «а» пункту 1 частини другої статті 3604 ЦПК України судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 355, 3603 , 3604 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

Заяву ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2015 року, ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий Судді Верховного Суду України:А.Г. Ярема
В.І. Гуменюк Н.П. Лященко Л.І. Охрімчук Я.М. Романюк В.М. Сімоненко