Справа № 639/2793/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Іванової І.В.,

за участю секретаря Тущенко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області про визнання договору недійсним , скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, визнання права власності на нерухоме майно та стягнення моральної шкоди , -

В С Т А Н О В И В:

10 листопада 2015 року представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_4, треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції Харківської області про визнання недійсним договору дарування від 05 серпня 2015 року , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, скасування за ОСОБА_4 зареєстроване за ним право власності на 372/600 частини будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56, 6 кв. м., загальною площею 113,3 кв. м., який знаходиться по вул. Воложанівській, про визнання за ОСОБА_2 право власності на 372/600 частин будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56, 6 кв. м., загальною площею 113,3 кв. м., який знаходиться по вул. Воложанівській, стягнення у солідарному порядку моральної шкоди у розмірі 10 000 грн..

12 листопада 2015 року представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_6 надав уточнення до позову та просив суд також застосувати наслідки недійсності договору дарування від 05 серпня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

14 грудня 2015 року представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_6 надав уточнення до позову , залучив до участі у справі у якості відповідача ОСОБА_3 та просив суд визнати договір дарування від 05 серпня 2015 року , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5В недійсним , застосувати наслідки недійсності договору дарування від 05 серпня 2015 року , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5, скасувати за ОСОБА_4 зареєстроване за ним право власності на 372/600 частини будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56, 6 кв. м., загальною площею 113,3 кв. м., який знаходиться по вул. Воложанівській, визнати за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності на 372/600 частин будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56, 6 кв. м., загальною площею 113,3 кв. м., який знаходиться по вул. Воложанівській, стягнути з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку моральної шкоди у розмірі 10 000 грн..

У обґрунтування позовних вимог представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_6 посилається на те, що у квітні 2015 року позивач ОСОБА_1 через свого представника звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. За вказаною позовною заявою , ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року відкрито провадження у цивільній справі №639/3683/15. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено заборону на відчуження 372/600 частини належного ОСОБА_2 будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56,6 кв. м., загальною площею 113, 3 кв. м., який знаходиться в м. Харкові по вул. Воложановській . Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав , їх виникнення , перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У звязку з цим, Жовтневий районний суд м. Харкова 25 липня 2015 року засобами поштового звязку направив копію вказаної ухвали про забезпечення позову до відділу реєстрації прав на нерухоме майно реєстраційної служби Харківського МУЮ , що підтверджується наявними в матеріалах цивільної справи №639/3683/15 супровідним листом та повідомленням про вручення рекомендованого відправлення від 25 липня 2015 року. Згідно цього повідомлення , рекомендований лист Жовтневого районного суду м. Харкова, вкладенням до якого була ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року про забезпечення позову у цивільній справі №639/3683/15 та заява про накладення заборони відчуження, був отриманий реєстраційною службою ХМУЮ 27 липня 2015 року. Крім того , копія ухвали від 23 липня 2015 року була також направлена відповідачу ОСОБА_2 та відповідачу ОСОБА_3 для відома, що підтверджується наявними в матеріалах цивільної справи №639/3683/15 супровідним листом від 24 липня 2015 року та повідомленнями про вручення рекомендованих відправлень від 25 липня 2015 року . Згідно цих повідомлень, рекомендовані листи Жовтневого районного суду м. Харкова , вкладенням до яких була ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року про забезпечення позову у цивільній справі №639/3683/15, були отримані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 30 липня 2015 року. Однак , як пізніше було зясовано з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 30 жовтня 2015 року за №46644085, майже одразу після постановлення ухвали про забезпечення позову , вказаний обєкт нерухомого майна , на який судом накладено заборону на відчуження, відповідачем ОСОБА_2 було подаровано сину - відповідачу ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 05 серпня 2015 року , посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_5 . Як вбачається з матеріалів нотаріальної справи, копія яких надано до суду ПН ХМНО ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_3 відповідно до ст. 65 СК України особисто надала своєму чоловікові відповідачу ОСОБА_2 письмову згоду від 5 серпня 2015 року на укладення цього правочину, що додатково свідчить про спільність дій відповідачів , а також про спільну сумісну власність подружжя на нерухоме майно. Згідно зі ст. 14 ЦПК України , судові рішення , що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств , установ , організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України , - і за її межами. Не виконання судового рішення є підставою для відповідальності , встановленої законом. Зазначені процесуальні норми узгоджуються з положенням ч. 5 ст. 124 Конституції України , згідно якої судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України. Як вбачається з матеріалів справи №639/3683/15 відповідач ОСОБА_2 , його представник , а також відповідач ОСОБА_3 знали про існування ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року про забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження нерухомого майна , однак всупереч судовому рішенню та вимогам закону, ними було відчужено належну їм частину будинку. Вчинення відповідачем ОСОБА_2 за згодою відповідача ОСОБА_3, вже після відкриття провадження у цивільній справі про стягнення боргу та після постановлення ухвали про забезпечення позову , правочину щодо відчуження 372/600 частини будинку №10 по вул. Воложанівській в м. Харкові є нічим іншим , ніж способом ухилення від реального виконання рішення суду про стягнення із нього грошових коштів за рахунок цього майна, а сам договір дарування від 5 серпня 2015 року є фіктивним. Жодних інших причин для укладення цього договору просто не існує. Обдарований відповідач ОСОБА_4 і до вчинення правочину був зареєстрований та проживав разом з його батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в будинку №10 по вул. Воложанівській в м. Харкові , а будучи їхнім сином він і так відповідно до ст. 1222,1223,1233,1258,1261 ЦК України , має першочергове право на спадкування цього майна. Самі ж відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і надалі зареєстровані та продовжують проживати і користуватися цим будинком і після укладення правочину. Звертаючись до Жовтневого районного суду м. Харкова із заявою про забезпечення позову про стягнення боргу за договором позики, представник позивача ОСОБА_1 зазначав, що враховуючи попередню поведінку боржників , ОСОБА_1 був переконаний , що вони намагатимуться відчужити все належне їм майно за фіктивними правочинами та вчинять всі інші можливі дії, аби унеможливити виконання рішення суду в разі задоволення ним позовних вимог. Оскільки ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року , яка відповідно до ч. 9 ст. 153 ЦПК України підлягає негайному виконанню , накладено заборону відчуження на 372/600 частини будинку №10, який знаходиться в м. Харкові по вул. Воложанівській - відчуження цього майна відповідачами є незаконним , а договір дарування на підставі якого було здійснення відчуження - недійсним. Дії відповідачів грубо порушили права ОСОБА_1, як позивача у цивільній справі і як особи, в інтересах якої, власне, була накладена судом заборона відчуження нерухомого майна. Відповідач ОСОБА_2, з моменту винесення ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова про накладення заборони на відчуження на належне йому майно, не мав права розпоряджатись нерухомим майном , на яке було накладено заборону відчуження, однак ним було укладено правочин, укладення якого прямо заборонено судовим рішенням та законодавством України. Представник позивача звертає увагу на п. 6 договору дарування від 5 серпня 2015 року , в якому відповідач ОСОБА_2 діючи свідомо , добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті свідчить про те, що житло , яке є предметом договору , в спорі і під забороною не перебуває. Таким чином , відчуження майна відповідачем ОСОБА_2, за згодою його дружини ОСОБА_3 було здійснено в період дії заборони на відчуження, про наявність якої вони знали, однак приховали ці відомості, не повідомивши про них нотаріуса, що додатково підтверджує та вказує на те, що правочин з відчуження майна направлений виключно на ухилення від примусового виконання рішення суду ухваленого на користь позивача. Всупереч ухвалі суду про забезпечення позову , 372/600 частини будинку №10, який знаходиться в м. Харкові по вул. Воложанівській , відповідачі навмисно , з метою уникнення відповідальності за цивільно - правовими зобовязаннями, відчужили на підставі договору дарування. Трапилось те, чого позивач намагався запобігти. Вся праця позивача щодо стягнення з боржників належних йому коштів , через їхню нахабну та незаконну поведінку , зведена нанівець. Ухвалене судове рішення про стягнення коштів від цього часу матиме лише формальний характер і не буде нести за собою реального виконання боржниками їх зобовязань , а отже - не дозволить позивачу задовольнити вимоги кредитора. Позивач зазнав немало переживань та страждань з приводу того, що особи які не повернули йому борг тепер жодним чином не відшкодують заподіяні йому матеріальні збитки. Також зважаючи на проблеми позивача зі здоровям , який є інвалідом 2 групи, спроби визнати договір дарування недійсним, та повязана тепер з цим судова тяганина, негативно впливають на його самопочуття. Хвилювання та думки про те як відновити свій матеріальний стан, як оскаржити незаконні дії відповідачів та як зашкодити відчуженню майна боржників, тримають позивача у постійній нервовій та психологічній напрузі, що вплинуло на відносини в сімї. Незаконні дії відповідачів , спричинили позивачу внутрішні емоційні душевні страждання, моральне виснаження та стрес. Крім того , така явно нахабна, незаконна та знущальна поведінка відповідачів відносно позивача кардинально змінили його світосприяття і світогляд, поставило під сумнів питання доцільності вирішення конфліктів саме в судовому порядку . Позивач навіть допустити не міг, що ухвала про забезпечення позову не буде виконана, він розраховував на те, що його права як позивача та особи в інтересах якої було постановлено ухвалу про забезпечення позову , будуть захищені судом. Позивач оцінює розмір завданої йому моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. .

Представник позивача ОСОБА_1, ОСОБА_6 у судове засідання не зявився , надав заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю . /а.с.104/.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 у судове засідання не зявилися , були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи , про що свідчить рекомендоване повідомлення, яке повернуте до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Як вбачається з матеріалів справи відповідачам відомо про перебування у проваджені суду вищевказаного позову , оскільки ними отримана ухвала про відкриття провадження від 11 листопада 2015 року . Справу неодноразово призначалося до розгляду , однак відповідачі повістки не отримують, рекомендовані повідомлення повертаються до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», розглядом справи не цікавляться .

Відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі , зобовязані повідомляти суд про зміну свого місця проживання /перебування, знаходження/ або місцезнаходження під час провадження у справі. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не поживає або не знаходиться. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі , зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання . У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається , що сторони та інші особи , які беруть участь у справі , не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідачі за вказаною позивачем адресою повістки не отримують, про можливу зміну місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, суду не повідомили. Також не повідомили суду причини неявки в судові засідання.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справу протягом розумного строку , але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі.

Враховуючи вищенаведене, той факт, що судом були прийняті всі заходи щодо виклику у судове засідання відповідачів , з урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169 ЦПК України та з метою уникнення порушення розумного строку розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи, є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі для її розгляду по суті за відсутності відповідачів .

Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 у судове засідання не зявилася, надала письмі пояснення та просила розглядати справу за її відсутності ./а.с. 36/ .

У поясненнях приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_5 зазначає, що нею було посвідчено 05 серпня 2015 року договір дарування за реєстровим номером №1040, укладений між гр.. ОСОБА_2 /як «Дарувальником»/ та гр. ОСОБА_4 /як «Обдарованим»/, за яким Дарувальник подарував , а Обдарований прийняв у дар належні Дарувальнику на праві власності 372/600 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок №10 з відповідною часткою надвірних будівель по вул. Воложанівській в м. Харкові з дотриманням вимог та норм діючого законодавства /закону України «Про нотаріат», «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України тощо/, які діяли станом на 05.08.2015 року. «Дарувальником» було надано усі необхідні документи для укладення договору дарування, а саме: договір купівлі- продажу , посвідчений 25.03.1986 року Пятою Харківською держваною нотаріальною конторою, за реєстровим №3-680, право власності на підставі якого зареєстровано Харківським міським бюро технічної інвентаризації 03.04.1986 року та записано в реєстрову книгу №619; довідку №1572491, видану 04.08.2015 року КП «ХМБТІ»; довідку про правовий статус земельної ділянки №1576/6-15, видану 04.08.2015 року Управлінням Держземагенства у м. Харкові Харківської області; довідку про склад сімї № М-936/0/150-15, видану 29.07.2015 року адміністрацією Жовтневого району Харківської міської ради. Підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у неї не було . На виконання вимог п.п .2.2. п.2 глави 2 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 року №296/5 /далі по тексту Порядок/ було перевірено відсутність податкової застави, що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про податкові застави від 05.08.2015 року за №47574897. На виконання вимог п.п. 2.1 та п.п. 2.4 п. 2 глави 2 розділу ІІ Порядку було перевірено відсутність заборони відчуження або арешту майна та відсутності обтяження нерухомого майна іпотекою, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 05.08.2015 року за № 41746749 та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта нерухомого майна від 05.08.2015 року за № 41747212. Під час проведення державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності гр. ОСОБА_2 на вищевказаний обєкт нерухомого майна, нею , як державним реєстратором прав на нерухоме майно, додатково здійснювався пошук інших заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на те саме майно та рішень судів про заборону вчинення дій, повязаних з держаною реєстрацією таких прав, у базі даних про реєстрацію заяв і запитів. Пошук здійснювався за адресою обєкту. На час проведення нею цього пошуку в Державному реєстрі прав було знайдено тільки її заяву в стані «Зареєстровано», а інших заяв у стані «Зареєстровано» на момент перевірки знайдено не було /тобто інший реєстратор одночасно не вчиняв дії по цьому є обєкту нерухомого майна/. Тому підстав для зупинення реєстрації прав на нерухоме майно не було.

Представник третьої особи відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Харківського міського управління юстиції у судове засідання не зявився , належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи,надав письмові пояснення. /а.с.107-111/.

У поясненнях третя особа зазначила, що залучення Харківського міського управління юстиції до участі у справі за позовом ОСОБА_1 є передчасним, оскільки позивачем не оскаржуються рішення або дії державного реєстратора Харківського міського управління юстиції, а тому відсутні підстави вважати , що судове рішення може вплинути на права та обовязки третьої особи. З додатних до позовної заяви документів , а саме Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно № 46644085 від 30.10.2015 року вбачається , що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером №23416754 /за ОСОБА_4 / приймалось приватним нотаріусом ОСОБА_5. Таким чином , субєктом реєстраційних дій за скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у результаті вчинення нотаріальної дії є нотаріус як спеціальний субєкт, яким вчинено такі нотаріальні та реєстраційні дії. Відповідно до п. 2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів , внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно про те що для внесення записів про скасування державної реєстрації прав , скасування записів державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів ,визначених у пункті 2.3 цього розділу .

Суд, дослідивши матеріали справи, прийнявши до уваги доводи позивача, пояснення третіх осіб, вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з обґрунтування позовної заяви від 14 грудня 2015 року, підставами для визнання договору дарування від 5 серпня 2015 року , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, недійсним, є його нікчемність , оскільки недійсність такого правочину встановлена законом /ст. 215 ЦПК України/ та фіктивність , оскільки останній було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином /ст. 234 ЦК України/.

Так, судом встановлено, що ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 22 червня 2015 року було відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики. /а.с.6/

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено заборону на відчуження 372/600 частин житлового будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, який знаходиться в м. Харкові по вул. Воложанівській та належить на праві приватної власності ОСОБА_2./а.с.7/.

23 липня 2015 року ухвала про забезпечення позову була надіслана на адресу державної реєстраційної служби ХМУЮ та її структурних підрозділів для виконання. /а.с.8/.

З рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що державна реєстраційна служба ХМУЮ отримала ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року про забезпечення позову , 27 липня 2015 року.

23 липня 2015 року ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року про забезпечення позову була направлена на адресу представника позивача у справі про стягнення боргу ОСОБА_1, ОСОБА_6 , відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та отримана останніми 30 липня 2015 року /а.с.99,100/.

Згідно договору дарування від 05 серпня 2015 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_4 372/600 часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок №10 з відповідною часткою надвірних будівель по вул. Воложанівській в м. Харкові . /а.с.54/.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним зазначеного договору дарування , позивач посилаючись на наявність у провадженні суду його позову до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення боргу, зазначив , що надаючи до суду заяву про забезпечення позову , шляхом заборони відчуження будинку №10 по вул. Воложанівській в м. Харкові , мав намір отримати кошти за договором боргу, від продажу останнього . Отже, на думку позивача вчинені відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дії щодо відчуження нерухомого майна свідчать про їх фактичне ухилення від виконання рішення суду, тобто оспорюваний правочин /договір дарування/ не був спрямований на реальне настання правових наслідків, посилаючись при цьому на вчинення правочину без наміру створення правових наслідків обумовлених цим правочином.(ст.234 ЦК України), оскільки обдарований - відповідач ОСОБА_4 і до вчинення правочину був зареєстрований та проживав разом з батьками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в вказаному вище будинку , а будучи їхнім сином, він і так відповідно до ст. ст. 1222,1223,1233,1258,1261 ЦК України , має першочергове право на спадкування цього майна. Самі ж відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надалі зареєстровані та продовжують проживати і користуватися цим будинком і після укладення правочину.

Позивач вважає , що його право на витребування позичених відповідачу коштів за рахунок будинку №10 з відповідною часткою надвірних будівель по вул. Воложанівській в м. Харкові , порушено, а тому вимагає відновлення порушеного його права, не ставлячи питання про повернення йому майна, яке є предметом договору, вимагає повернення сторін до первісного стану, з метою забезпечення виконання рішення суду про стягнення грошових коштів на його користь.

Як зазначає позивач дії відповідачів грубо порушили його права як позивача у цивільній справі про стягнення боргу і як особи, в інтересах якої , власне була накладена заборона відчуження нерухомого майна.

Крім того позивач зазначає , що відповідач ОСОБА_2 з моменту винесення ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року про накладення заборони на відчуження належного йому майна /будинку/, не мав права розпоряджатися цим нерухомим майном, однак ним було укладено правочин, укладення якого прямо заборонено судовим рішенням та законодавством України. У пункті 6 договору дарування від 5 серпня 2015 року вказано, що відповідач ОСОБА_2, діючи свідомо , добровільно , перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті свідчить про те, що житло яке є предметом договору , в спорі і під забороною /арештом/ не перебуває. Про існування ухвали від 23 липня 2015 року про забезпечення позову відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відомо, оскільки таку ухвалу вони отримали, а також їх представник неодноразово знайомився з матеріалами справи та клопотав про надання йому копії ухвали. Відповідачі ОСОБА_2І та ОСОБА_3 здійснили відчуження вищевказаного будинку в період дії заборони на його відчуження., про наявність якої вони знали, однак приховали та не повідомили нотаріуса.

Частинами 1, 3 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 4 постанови пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до роз'яснень викладених в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Як вбачається зі змісту позовних вимог , ОСОБА_1 /заінтересована особа/ заперечує проти дійсності правочину, а саме договору дарування від 5 серпня 2016 року , укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, з підстав зазначених вище.

Суд не може погодитися з доводами позивача та його представника щодо обмеження волі відповідача ОСОБА_2 у розпорядженні своїм майном.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 319 ЦК України власника має право вчиняти щодо свого майна будь-як дії, які не суперечать закону.

Позивач та його представник посилаються на те, що відповідач ОСОБА_2 не мав законного права дарувати належну йому частину будинку 10 по вул. Воложанівській в м. Харкові , оскільки на це майно було накладено заборону на відчуження. На думку позивача, ОСОБА_2 не виконав рішення суду від 23 липня 2015 року про забезпечення позову та уклав вищевказаний правочин, чим порушив діюче законодавство.

Проте, з такими доводами позивача та його представника, суд не погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-ІV від 01.07.2004 , Харківське міське управління юстиції є органом , на який покладено виконання повноважень у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно , відповідно до абзацу першого ч. 1 Закону , це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Так, як вбачається з ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року виконання даної ухвали було покладено на відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно державної реєстраційної служби ХМУЮ, посадові особи якої, відповідно до вимог ст. 382 КК України несуть відповідальність в порушенні обраних судом заходів забезпечення позову . На адресу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вищезгадана ухвала направлялася для відома.

Як встановлено судом , на момент вчинення оспорюваного правочину , обєкт правочину не був під забороною, що підтверджується матеріалами , які були надані третьою особою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5.

Судом також було встановлено, що на момент вчинення оспорюваного правочину рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про стягнення боргу , не ухвалювалося.

Таким чином, посилання позивача та його представника , що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 навмисно , з метою уникнення відповідальності за цивільно- правовим зобовязанням, відчужили обєкт нерухомості на підставі договору дарування, є їх припущенням.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України , доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є різновидом правочинів, за якими відбувається відчуження майна на користь інших осіб та є підставою для припинення права власності дарувальника і виникнення права власності на обумовлену договором річ у обдарованого. Припинення права власності на майно позбавляє попереднього власника здійснювати права, які становлять зміст права власності, тобто володіти, користуватись та розпоряджатись майном.

Із змісту ст. 717 ЦК України випливає, що характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Тобто метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення).

Позивачем не надано доказів щодо отримання відповідачем ОСОБА_2І взаємної винагороди за подаровану частину будинку , а саме: за договором дарування житлового будинку №10 з відповідною часткою надвірних будівель по вул. Воложанівській в м. Харкові

Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема частиною п'ятою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Таку ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі №6-4806св15.

В постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах (справа № 6-197цс14), яка є обов'язковою для всіх судів і суди зобов'язані привести свою практику у відповідність з цим рішенням (ст. 360-7 ЦПК України), зазначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як встановлено судом , на виконання договору дарування від 5 серпня 2015 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , відбулася передача майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження від 30.10.2015 року, відповідно до якого власником 372/600 часток будинку за адресою: м. Харків вул. Воложанівська , 10 зазначено ОСОБА_4 (а.с.10), тобто, враховуючи правові позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних та Верховного Суду України, вказаний договір дарування не може бути кваліфікований, як фіктивний.

Суд також враховує, що на момент укладання оспорюваного договору дарування, ухвала Жовтневого районного суду м. Харкова від 23 липня 2015 року, якою було накладено заборону на відчуження 372/600 часток вказаного вище будинку , відділом реєстрації речових прав на нерухоме майно РС , виконана не була , жодних обтяжень на квартиру накладено не було (а.с.60-66) і сторонам договору не могло бути відомо, що позов ОСОБА_1 про стягнення боргу буде задоволено та стягнення буде звернено на зазначену вище частину будинку. Судом враховується також те, що згідно п.36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої Наказом Міністерства України від 03.03.2004 року № 20/5 нотаріуси зобов'язані встановити дійсні наміри кожної сторони до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної сторони. Встановлення дійсних намірів однієї з сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Таким чином, на підставі зібраних доказів, яким судом надана оцінка у їх сукупності,судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є сином відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які у відповідності до ст. 319 ЦК України розпорядилися своїм майном на власний розсуд, шляхом укладання договору дарування.

Як зазначалося вище, на нерухоме майно - будинок 10 по вул. Воложанівській в м. Харкові, який на даний час належить відповідачу ОСОБА_4 , під час розгляду справи про стягнення боргу було накладено заборону про відчуження , однак на момент посвідчення оспорюваного договору дарування зазначена ухвала органом , на який покладалося обовязок по виконанню, виконана не була .

Судом також достовірно встановлено, що оспорюваний договір був укладений відповідачами під час розгляду цивільного спору про стягнення боргу за розпискою. Будь яких даних про заставу, іпотеку або інші види забезпечення виконання зобов'язання, що були предметом розгляду цивільної справи про стягнення боргу за розпискою, пов'язані із забороною відповідачу розпорядитись належною йому власністю у справі відсутні і позивач не посилається на них.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем, у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, не надано доказів щодо відсутності у відповідачів наміру створити юридичні наслідки в зв'язку з укладанням оспорюваних договорів дарування.

Таким чином, доводи позивача, що оспорюванній правочин є фіктивним, тобто укладений без наміру створення правових наслідків, є необґрунтованими та недоведеними.

З огляду на встановлені обставини, що зазначені вище , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору дарування недійсним за недоведеністю з підстав, на які посилався позивач , на підтвердження позовних вимог стосовно укладення оспорюваного договору, без наміру створити юридичні наслідки.

Що стосується позовних вимог позивача про скасування за ОСОБА_4 зареєстроване за ним право власності на 372/600 частини будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56, 6 кв. м., загальною площею 113,3 кв. м., який знаходиться по вул. Воложанівській, про визнання за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на 372/600 частин будинку №10 з обслуговуючими його будівлями та спорудами, житловою площею 56, 6 кв. м., загальною площею 113,3 кв. м., який знаходиться по вул. Воложанівській, то такі не підлягають задоволенню , з підстав зазначених вище.

Відповідно до вимог ст..23 ,1167 ЦК України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Оскільки позовна вимога позивача у частині стягнення солідарно з відповідачів моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. , обґрунтовані неправомірними діями відповідачів щодо незаконного укладення договору дарування від 5 серпня 2015 року та являється похідними від позову про визнання цього правочину недійсним , а суд дійшов до висновку про необґрунтованість такого позову , то й немає підстав для задоволення позову про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір не стягується.

Керуючись ст.ст. 10, 57, 60, 209, 212, 213, 214, 215,218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Іванова І.В.