Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Борщівської районної державної адміністрації Тернопільської області про захист честі, гідності та ділової репутації, за касаційною скаргою Борщівської районної державної адміністрації Тернопільської області на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що із 30 липня 2014 року до 07 липня 2015 року він перебував на посаді першого заступника голови Борщівської районної державної адміністрації, із 29 грудня 2014 року до 25 травня 2015 року на нього було покладено виконання обов'язків голови Борщівської районної державної адміністрації. Рішенням Державної казначейської служби України (далі - ДКС України) було погоджено проходження його стажування на посаді начальника управління ДКС України в Борщівському районі Тернопільської області терміном не менше 14 днів. Згідно з висновком від 16 червня 2015 року він пройшов таке стажування без зауважень. На підставі його заяви про призначення на посаду Головне управління ДКС України в Тернопільській області направило подання до Борщівської районної державної адміністрації про призначення його на посаду начальника управління ДКС в Борщівському районі. Згідно з листом голови районної державної адміністрації ОСОБА_5 від 01 липня 2015 року за № 01-1181/2-15, який направлений до Головного управління ДКС України у Тернопільській області, він, перебуваючи на керівних посадах в Борщівській районній державній адміністрації, «не проявив себе як професійний менеджер, не здатний належним чином, відповідно до Конституції України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконувати покладені на нього повноваження», тому в призначенні його на вищезазначену посаду відмовлено. Вважає, що вказана негативна інформація є недостовірною, оскільки з часу його перебування на посаді першого заступника голови Борщівської районної державної адміністрації жодних зауважень щодо виконання ним його службових обов'язків не було, дисциплінарних стягнень на нього не накладалось. Розповсюджена відповідачем інформація порушує його особисті немайнові права, зокрема, ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди діловій репутації, тому просив визнати її недостовірною та зобов'язати Борщівську районну державну адміністрацію спростувати вказану інформацію, надіславши відповідного листа до Головного управління ДКС України в Тернопільській області, та вибачитися перед ним, направивши на його адресу офіційного листа.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 04 лютого 2016 року змінено рішення суду першої інстанції, скасовано у частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до Борщівської районної державної адміністрації Тернопільської області про визнання недостовірною інформації про те, що ОСОБА_4 «не здатний належним чином, відповідно до Конституції України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконувати покладені на нього повноваження», ухвалено у цій частині нове рішення, яким вказані позовні вимоги задоволено.

Визнано недостовірною інформацію стосовно ОСОБА_4, поширену Борщівською районною державною адміністрацією в листі до Головного управління ДКС України в Тернопільській області від 01 липня 2015 року за № 01-1181/2-15, а саме, що ОСОБА_4 «не здатний належним чином, відповідно до Конституції України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконувати покладені на нього повноваження».

Зобов'язано Борщівську районну державну адміністрацію Тернопільської області не пізніше 15 днів від дня набрання рішенням законної сили спростувати вказану інформацію у такий самий спосіб, у який вона була поширена, надіславши лист до Головного управління ДКС України в Тернопільській області.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі Борщівська районна державна адміністрація Тернопільської області просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Судом установлено, що листом від 29 травня 2015 року № 4-10/7055-15663 «Про погодження стажування» ДКС України погодила проходження стажування позивача на посаді начальника управління ДКС України у Борщівському районі Тернопільської області терміном не менше 14 календарних днів.

Згідно з висновком від 16 червня 2015 року за період стажування ОСОБА_4 ознайомився із напрямками діяльності в процесі казначейського обслуговування бюджетних коштів та повноваженнями органів ДКС України, що передбачені ст. ст. 43 та 112 Бюджетного кодексу України, а також нормативними документами, що регламентують бюджетні правовідносини та бюджетний процес в Україні.

Листом начальника Головного управління ДКС України в Тернопільській області від 18 червня 2015 року № 3-09/245-3387, на ім'я першого заступника голови Борщівської РДА, порушено питання про можливість погодження призначення на посаду начальника Управління ДКС України у Борщівському районі Тернопільської області ОСОБА_4

Висновком від 01 липня 2015 року Борщівська районна державна адміністрація не погодила кандидатуру ОСОБА_4 на посаду начальника Управління ДКС України у Борщівському районі.

Листом від 01 липня 2015 року № 01-1181/2-15 «Про погодження призначення ОСОБА_4» головою Борщівської РДА ОСОБА_5 мотивовано відмову в погодженні кандидатури ОСОБА_4 надано наступні пояснення: «ОСОБА_4, перебуваючи на керівних посадах в Борщівській райдержадміністрації, не проявив себе як професійний менеджер, не здатний належним чином, відповідно до Конституції України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконувати покладені на нього повноваження. Зокрема, до Борщівської РДА надійшло звернення заступника начальника управління соціального захисту населення райдержадміністрації ОСОБА_6 щодо неправомірних дій ОСОБА_4, безпідставного притягнення його до дисциплінарної відповідальності, що повністю підтвердилося відповідними рішеннями адміністративних судів України. До того ж у ОСОБА_4 відсутні: досвід роботи в органах казначейства; підтримка колективу Управління в районі (лист працівників Управління ДКС України у Борщівському районі Тернопільської області; лист місцевих голів та головних бухгалтерів сільських рад, керівників бюджетних установ щодо сприяння у призначенні ОСОБА_7 на посаду начальника Управління ДКС у Борщівському районі Тернопільської області). Тому, враховуючи наведене, з метою уникнення конфліктних ситуацій в роботі Управління ДКС України в Борщівському районі Тернопільської області, вважаємо, за доцільне, відмовити ОСОБА_4 в погодженні призначення».

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушення чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, згідно з вимогами ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» (12/1984/84/131) (Страсбург, 08 липня 1986 року) зазначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 Конвенції, свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій.

Таким чином, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи та наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості і ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Аналогічне положення міститься й у ст. 277 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації щодо особи, яка померла, належить членам її сім'ї, близьким родичам та іншим заінтересованим особам. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена

Таким чином, розрізняючи факти та оціночні судження, слід виходити з того, що існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. Крім того, аналіз національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Разом із тим відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської АсамблеїРади Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Обираючи свою професію, вони залишають себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві.

На підставі наявних у справі доказів суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що зазначена у листі від 01 липня 2015 року № 01-1181/2-15 «Про погодження призначення ОСОБА_4» інформація носить характер оціночних суджень.

На обґрунтування такого висновку суд виходив із того, що у вищевказаному листі голова Борщівської РДА посилається на лист-звернення голів та головних бухгалтерів сільських рад та керівників бюджетних установ Борщівського району Тернопільської області, в якому вони просять посприяти в призначенні ОСОБА_7 на посаду начальника Управління ДКС у Борщівському районі Тернопільської області, на лист звернення від 26 червня 2015 року колективу працівників управління ДКС України у Борщівському районі Тернопільської області, в якому зазначено, що колектив вкрай негативно реагує на кандидатуру ОСОБА_4, який претендує на посаду начальника Управління ДКС України, оскільки він висловлювався негативно про колектив і його призначення на посаду начальника, це зневага їх гідності та неповага до колективу, на заяву ОСОБА_6 від 26 червня 2015 року, який просив надати оцінку некоректним діям заступника голови Борщівської РДА ОСОБА_4, який перевищив свої службові повноваження, що виразилося в його поданнях голові Борщівської РДА та безпідставне притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

27 липня та 23 жовтня 2014 року ОСОБА_6, заступнику начальника відділу праці управління соціального захисту населення Борщівської райдержадміністрації оголошувалися догани за неналежне виконання службових обов'язків. Підставою для накладення дисциплінарного стягнення 23 жовтня 2014 року була доповідна записка першого заступника голови райдержадміністрації ОСОБА_4 Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2014 року визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Борщівської РДА від 23 жовтня 2015 року.

Суд надав належну оцінку поясненням свідка ОСОБА_10, яка працює начальником відділу Управління ДКС України в Борщівському районі, яка підтвердила, що колектив дійсно звертався до голови Борщівської РДА із клопотанням, в якому просили не призначати ОСОБА_4 начальником управління, і інформація, викладена в клопотанні, відповідає дійсності. Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні підтвердив, що розпорядження про застосування дисциплінарних стягнень до ОСОБА_6 підписував він як голова Борщівської РДА, підставою для оголошення догани 23 жовтня 2015 року була доповідна записка ОСОБА_4

Крім того, суд надав належну оцінку тій обставині, що станом на час видання листа від 01 липня 2015 року № 01-1181/2-15 «Про погодження призначення ОСОБА_4» ОСОБА_4 перебував на посаді заступника голови Борщівської РДА, тобто був публічною особою, тому висловлювання, на які посилається позивач, не можуть бути визнані такими, що порушують його честь, гідність, ділову репутацію, оскільки є критичними оціночними судженнями щодо його діяльності і не є цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача.

Разом із тим суд зазначив, що позивач не позбавлений можливості скористатися наданим йому законодавством правом на відповідь, якщо вважає, що оціночні судження або думки принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість вказаних позовних вимог, а також ненадання позивачем доказів на підтвердження факту завдання йому моральної шкоди відповідачем, зокрема, на підтвердження того, що погіршення стану здоров'я і його звернення за медичною допомогою перебуває в причинному зв'язку з інформацією, викладеною у вищевказаному листі Борщівської РДА.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, усупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 309, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позовних вимог, а також на порушення вимог ст. ст. 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Зокрема, помилковим є висновок апеляційного суду, що поширена відповідачем в зазначеному вище листі інформація про те, що позивач «не здатний належним чином, відповідно до Конституції України, Закону України «Про місцеві державні адміністрації» виконувати покладені на нього повноваження» є фактичним твердженням, а не оціночним судженням, адже такий спростовується указаними вище положеннями норм матеріального права, зокрема щодо межі допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи, яка є значно ширшою.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Борщівської районної державної адміністрації Тернопільської області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 04 лютого 2016 року скасувати, рішення Борщівського районного суду Тернопільської

області від 26 листопада 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

І.К.Парінова

О.В.Ступак