Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Зарицької Ю. Л. ,

при секретарі - Демченко Л. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 05.01.2015 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 39 243 дол. США. Позивач зазначив, що відповідачем умови договору не виконуються. Тому позивач і звернувся до суду та просив стягнути з відповідача борг у розмірі 28 993 дол. США, що становить 625 527 грн. 72 коп., пеня за несвоєчасне повернення позики в сумі 11 250 дол. США, що становить 242 720 грн. 20 коп., 5 % за користування грошовими коштами в сумі 10 250 дол. США, що становить 221 145 грн. 07 коп. Також, просив стягнути з відповідача судовий збір в сумі 6090 грн.

Представником відповідача ОСОБА_3 було подано заперечення на позовну заяву, в якій зазначив, що визнає позов частково, а саме в сумі 39243 дол. США за основним боргом та 1962, 15 дол. США - 5 % за користування коштами. Зазначив, що відсотки за користування коштами розраховані позивачем не вірно, а щодо розрахунку пені, то в договорі не зазначено порядок нарахування пені.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

До початку судового засідання від представника відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про часткове визнання позову,а саме в частині основного зобов'язання в сумі 39 243 дол. США та 5 % за користування коштами в сумі 1 962, 15 дол. США, а всього 41205, 15 дол. США. та обов'язок компенсувати позивачу сплачений судовий збір.

Від представника позивача ОСОБА_4 надійшла заява, в якій зазначив, що не заперечує проти задоволення клопотання представника відповідача та погоджується з його визнанням часткової суми боргу.

Суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності сторін.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.01.2015 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти в сумі 28 993 дол. США та 10 250 дол. США, а всього загальна сума позики становить 39 243 дол. США (а.с.а.с. 5-6).

Договором позики встановлено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцю суму позики до 31.03.2015.

Відповідно до п. 2.3 договору позики, за користування наданими грошовими коштами позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю грошову винагороду в розмірі 5 % від суми позики.

Відповідно до п. 2.4 договору позики, в разі неповернення в строк, зазначений в п. 1.2. суми позики, позичальник зобов'язаний виплатити на суму простроченої заборгованості проценти в розмірі 0,2%. Нарахування процентів по простроченій заборгованості реалізується з 1-го дня від дати повернення.

Розпискою від 15.09.2015 відповідачем підтверджено наявність заборгованості перед позивачем в сумі 28993 дол. США та 10250 дол. США. Також, відповідачем зазначено, що станом на 15.09.2015 сума прострочених ним процентів становить 11 250 дол. США (а.с. 7).

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Відповідно до ст. 1047 ЦК письмова форма договору позики передбачена у тому випадку, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Однією із форм договору позики може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або визначеної кількості речей. Керуючись ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або через тяжкі обставини.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13).

Верховний Суд України в Постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, висловивши свою правову позицію, зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Оскільки відповідачем було визнано позов частково та позивач погодився з задоволенням позову в частині, в якій його визнав відповідач, суд приходить до висновку про задоволення позову, а саме з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість в сумі 39 243 дол. США , що за офіційним курсом НБУ станом на 15.04.16 р. в гривневому еквіваленті дорівнює 1 006 582 грн. 95 коп. та відсотки за користування коштами в сумі 1962, 15 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.04.16 р. в гривневому еквіваленті дорівнює 50 329 грн. 15 коп.

На підставі ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 6090 грн.

На підставі ст.ст. 11, 207, 1047, 1049, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 88, 174, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податку НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 борг в сумі 1 006 582 грн. 95 коп., відсотки за користування коштами в сумі 50 329 грн. 15 коп., судовий збір в сумі 6090 грн., а всього стягнути 1 063 002 гривні 10 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Ю. Л. Зарицька