Справа № 343/1773/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1458/2016
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Шемрай Н.Б.,

з участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору реєстраційна служба Долинського РУЮ, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/2 частину квартири та скасування державної реєстрації права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Долинського районного суду від 23 травня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

21.08.2015 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору реєстраційна служба Долинського РУЮ, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/2 частину квартири та скасування державної реєстрації права власності.

В заяві зазначила, що після смерті 13.07.1999 року її матері відповідачі у справі сестра ОСОБА_3 та батько ОСОБА_4 13.01.2001 року отримали свідоцтво про право на спадщину кожен на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вона фактично прийняла спадщину, оскільки після смерті матері забрала окремі речі зі спадкового майна, а відповідачі оформили право власності на квартиру в рівних долях, чим порушили її право на спадкування, ОСОБА_2 просила з врахуванням того, що ОСОБА_4 за договором дарування від 29.09.2009 року відчужив свою частку квартири ОСОБА_3, поновити строк звернення до суду, визнати частково недійсним свідоцтво про право власності на спадщину за законом, видане 30.01.2001 року в частині спадкування ОСОБА_3 Н.В.1/2 частини квартири, встановити факт прийняття нею (ОСОБА_2В.) спадщини після смерті матері, визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири та зняти з реєстрації зареєстровану за ОСОБА_3 квартиру.

Рішенням Долинського районного суду від 23 травня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Судом не було враховано того, що ОСОБА_3 не прийняла спадщину після смерті матері, оскільки після одруження у 1987 році проживала разом з чоловіком та двома дітьми в с. Новичка Долинського району, в квартирі була прописана лише формально та в шестимісячний строк не зверталась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Не враховано судом і того, що відповідач ОСОБА_4 визнав позов та підтвердив, що ОСОБА_3 дійсно після одруження проживала з чоловіком в селі, та визнав, що речі, які вона (ОСОБА_2В.) забрала з квартири матері дійсно належали останній і були її особистими речами.

Апелянт також вказує на те, що згідно Книги обліку спадкових справ за 1999-2001 роки Долинської державної нотаріальної контори відповідачі 27.01.2001 року подали заяву про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом і тоді була заведена спадкова справа.

ОСОБА_2 зазначає, що суд взяв до уваги пояснення свідків зі сторони ОСОБА_3 щодо обставин, які не могли бути їм достовірно відомі, та не врахував пояснень її свідків, які підтвердили обставини щодо прийняття нею спадщини.

Посилаючись на те, що вона вчасно прийняла спадщину і має право на 1/2 частину квартири, а відповідач ОСОБА_3 спадщину не прийняла і незаконно оформила свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

ОСОБА_2 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник ОСОБА_4 також просила задовольнити апеляційну скаргу.

ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу не визнали.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконкому Долинської міської Ради народних депутатів №359 від 12.11.1992 року ОСОБА_5 було видано свідоцтво від 04.12.1992 року про право власності на житловий будинок, згідно якого житловий будинок №5 (28/100) з приналежними до нього будівлями та спорудами по вул. Оболонській,1 належить їй на праві особистої власності. Даний будинок був зареєстрований Івано-Франківським ОБТІ на праві особистої власності за ОСОБА_5 та записаний в реєстрову книгу №6 за реєстровим №1654 від 04.12.1992 року.

Після смерті 13.07.1999 року ОСОБА_5 відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 подали заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини і 30.01.2001 року їм було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, згідно якого вони в рівних частках є власниками квартири АДРЕСА_2.(а.с.138).

Крім того, того ж дня відповідачам було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади з відсотками та компенсаційні сертифікати, що знаходяться в філії Долинського відділення Ощадного банку.(а.с.139)

У зазначених свідоцтвах міститься відмітка про те, що відповідно до п.16 ст.4 Декрету КМ «Про державне мито» ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звільнені від сплати державного мита, як особи які звернулись за отриманням свідоцтва про право на спадщину у звязку з проживанням в цьому будинку протягом шести місяців з дня смерті спадкодавця.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом; у разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 р., спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України від 14.06.1994 року №18/5, чинної на час відкриття спадщини, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанції про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.

Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР, чинного на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини; вважалося, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою державного нотаріуса Долинської ДНК від 01.07.2015 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири оскільки строк для прийняття спадщини пропущений і у даній спадковій справі вже видані свідоцтва про право на спадщину іншим спадкоємцям, один з яких ОСОБА_6 за договором дарування відчужив свою частку ОСОБА_3

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на час смерті спадкодавця були прописані та проживали у спірній квартирі, а отже фактично прийняли спадщину, у звязку з чим за їх заявами від 27.01.2001 року була заведена спадкова справа та видане свідоцтво про право на спадщину.

Також встановлено, що ОСОБА_2 не проживала у квартирі та не була зареєстрована у ній.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що вона, забравши протягом шести місяців після смерті матері її особисті речі, фотографії яких долучила до позовної заяви, фактично прийняла спадщину, оскільки судом було встановлено, що зазначені речі не були особистими речами спадкодавця, та крім того вказані речі знаходились у спірній квартирі до 2014 року, тобто до моменту коли позивач почала провідувати батька і відповідно мала доступ до квартири.

При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність доказів фактичного прийняття спадщини ОСОБА_2, а отже і про безпідставність позову.

Посилання ОСОБА_2 на те, що суд взяв до уваги пояснення свідків зі сторони ОСОБА_3 щодо обставин, які не могли бути їм достовірно відомі, та не врахував пояснень її свідків, які підтвердили обставини щодо прийняття нею спадщини, не заслуговують на увагу, оскільки судом дана належна оцінка поясненням усіх свідків та достатньо мотивований висновок суду в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, підстав для скасування рішення суду немає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Долинського районного суду від 23 травня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_7