Ухвала

іменем україни

25 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

ПаріновоїІ.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою власністю, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати його особистою власністю автомобіль марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вказаний автомобіль він придбав у липні 2008 року за власні кошти, оскільки на той час працював в органах МВС, викладав у навчальному закладі та заробляв достатньо, щоб дозволити собі придбання автомобіля. Крім того, зазначив, що автомобіль придбано за час фактичного припинення шлюбних стосунків із відповідачем.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року, позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право особистої власності на автомобіль марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 243 грн 60 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Статтею 57 СК України установлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Враховуючи наведене, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вказане вище відображено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-79цс13.

Разом із тим згідно з роз'ясненнями, які містяться у п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Не належить до спільної сумісної власності майно, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 6 ст. 57 СК Україниособистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 01 серпня 1997 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 20 лютого 2014 року (набрало законної сили 10 квітня 2014 року).

15 липня 2008 року ОСОБА_3 придбав автомобіль марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_1, 2008 року випуску.

На підставі наявних у справі доказів, зокрема показів свідків, судом установлено, що приблизно з квітня 2008 року між сторонами фактично припинені шлюбні відносини, вони разом не проживають із цього періоду часу і у них відсутній спільний бюджет, взаємні обов'язки, припинено ведення спільного господарства.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про доведеність та обґрунтованість заявлених позовних вимог.

При цьому доводи відповідача про те, що з квітня 2008 року вона доглядала своїх батьків, у зв'язку з чим проживала в іншому місці, суд обґрунтовано визнав такими, що не спростовують факту щодо часу припинення спільного ведення господарства сторонами у справі.

Суд надав належну оцінку тій обставині, що під час розгляду справи у судовому засіданні відповідач не змогла пояснити своєї необізнаності щодо хвороб позивача, що мало місце у жовтні 2008 року та у травні - червні 2011 року, у зв'язку із чим обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо фактичних шлюбних відносин з позивачем до часу розірвання шлюбу за рішенням суду, як і необізнаності щодо джерела отримання позивачем грошових коштів на придбання спірного автомобіля.

Крім того, суд надав належну оцінку поясненням відповідача про те, що вона з 2007 року лише декілька разів відвідувала квартиру, де до моменту фактичного припинення шлюбу проживала з позивачем як подружжя, а з квітня 2008 року проживає сам позивач, а також, що вона визнала факт, що грошові кошти для подружжя у період спільного проживання завжди виділяв сам позивач, питання придбання автомобілів, у тому числі і спірного, теж вирішував особисто позивач і не радився при цьому з нею.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем не спростовано доводів позивача про те, що спірний автомобіль він придбав за власні кошти.

Разом із тим суд із врахуванням наявних у справі доказів, а саме: виписок із рахунків у банківських установах, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача достатніх власних коштів для придбання спірного автомобіля.

Ухвалюючи рішення у справі, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що судами неправильно установлено фактичні обставини справи, неповно з'ясовано усі обставини, чим порушено норми процесуального та матеріального права, висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалені у справі судові рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 30 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 14 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак