РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2016р. Хортицький районний суд м.Запоріжжя в складі:

головуючого судді - Мурашової Н.А.

за участю секретаря Чалої Т.П.

позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсними довіреності, договору про надання послуг та стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

Позивач первісно звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про надання послуг та повернення суми винагороди, який мотивував тим, що 20.01.2004р. він як Замовник уклав з відповідачами договір про надання послуг, відповідно до якого останні як Виконавці та представники володільця нерухомості, маючи повноваження на підставі довіреності, реєстровий №6588 від 04.09.2002р., зобовязувались узгодити з володільцем та від його імені повідомити Замовнику усі умови продажу обєктів нерухомості, включаючи їх перелік, фінансові умови та умови прийому-передачі в залежності від виду договорів відчуження, а також підготувати самі договори відчуження та здійснити укладання таких договорів на умовах, обумовлених доповненнями до цього Договору. Договір набрав чинності з моменту його підписання і діяв до 20.01.2016р. За надання вказаних послуг він сплатив відповідачам 15000,00грн. Але до вказаної дати договір не був виконаний і йому стало відомо, що ОСОБА_2 не мав права на укладання цього договору від імені ОСОБА_4, оскільки вона не підписувала довіреність №6588 від 04.09.2002р., на підставі якої ОСОБА_2 уклав з ним вищевказаний договір. Вважає, що з цих підстав він є недійсним та відповідачі зобовязані повернути йому сплачену суму грошових коштів.

В подальшому позивач подав уточнену позовну заяву, в якій звернувся до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 з вимогами про визнання недійсними довіреності, договору про надання послуг та повернення суми винагороди, мотивувавши свої вимоги тим, що договір про надання послуг від 20.01.2004р. був підписаний від імені ОСОБА_4 її представником ОСОБА_2 на підставі довіреності №6588 від 04.09.2002р., яку фактично ОСОБА_4 не видавала та не підписувала, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи. Вказана довіреність у звязку з цим є недійсною, укладений договір про надання послуг від 20.01.2004р. є недійсним у звязку з відсутністю у ОСОБА_2 повноважень на це.

Просить визнати недійсними довіреність №6588 від 04.09.2002р., договір про надання послуг від 20.01.2004р., зобовязати відповідачів повернути грошові кошти в сумі 15000,00грн.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві, додатково пояснив, що вказаний договір був укладений ним як Замовником та ОСОБА_3, ОСОБА_2 як Виконавцями і фактично стосувався надання ріелторських послуг, оскільки він мав намір придбати нерухомість в м.Маріуполі і знайомі порекомендували йому звернутись до ОСОБА_2, у якого була довіреність від імені його доньки ОСОБА_4 на розпорядження її нерухомим майном. Договір було укладено добровільно, в письмовій формі після того, як вони оговорили усі його умови, договір підписаний усіма учасниками особисто, за виконання цього договору він сплатив ОСОБА_2 15000,00грн., але до теперішнього часу договір не виконано, тому гроші підлягають поверненню. Також він дізнався, що ОСОБА_2 не мав права на розпорядження майном своєї доньки у звязку з тим, що вона не підписувала відповідну довіреність, вона є недійсною, відповідно недійсним є договір про надання послуг. Про те, що довіреність є недійсною, він дізнався рік тому. На момент укладання договору така довіреність існувала і те, що вона не підписувалась ОСОБА_4 йому на той момент відомо не було. Вважає, що недійсність довіреності порушує його права, оскільки ОСОБА_2 уклав з ним договір без відповідних повноважень, відповідно він не отримав виконання за цим договором. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, також подав письмові заперечення проти позову, відповідно до яких позов в частині вимог до нього вважає необґрунтованим, оскільки вказаний договір дійсно ним укладався спільно з ОСОБА_2, останній отримав від позивача грошові кошти в сумі 15000,00грн. за послуги, йому гроші не передавав, тому підстав стягувати їх з нього немає.

Відповідачка ОСОБА_4 в судове засідання не прибула, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, також подала письмові пояснення на позов, відповідно до яких позов визнала, зазначила, що укладений між позивачем та ОСОБА_3, ОСОБА_2 договір від 20.01.2004р. не міг бути реалізований, оскільки вона ніколи не оформляла Довіреність від 04.09.2002р. № 6588, в цей час знаходилась в Канаді з 23.05.2002р. по 09.10.2003р., що підтверджується відмітками в її закордонному паспорті. Той факт, що вона не підписувала вказану довіреність також підтверджується висновком почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013р. Вважає, що довіреність та договір повинні бути визнані недійсними, а гроші в сумі 15000,00грн повернуті позивачу.

З урахуванням думки осіб, які беруть участь у справі, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги в частині визнання недійсними договору про надання послуг та довіреності визнав повністю, в частині повернення грошових коштів частково, пояснивши, що дійсно 20.01.2004р. між позивачем, з одного боку, та ним і ОСОБА_3, з другого, було укладено договір про надання ріелторських послуг, за що він отримав від позивача 15000,00грн. Вказаний договір він особисто укладав в своїх власних інтересах, підписував від свого імені і отримав оплату, яка передбачалась саме для нього та ОСОБА_3 за надані послуги. Цей договір не укладався ним від імені його доньки. Але обовязковою умовою для нього, як для договору про ріелторські послуги, була наявність у нього як Виконавця повноважень на розпорядження нерухомим майном доньки, що знаходилось в м.Маріуполі. Нотаріальна посвідчена копія відповідної довіреності була передана йому нотаріусом ОСОБА_5 ОСОБА_6, що вона не підписувалась донькою він на той час не знав, оскільки вони в силу сімейних стосунків деякий час не спілкувались, вона мешкала вже в Канаді. Підстав не довіряти нотаріусу у нього не було, про порядок посвідчення довіреності він не знав. В подальшому вони з донькою порозумілися і остання сказала, що ніколи такої довіреності не давала, її не підписувала. Довіреність була сфальсифікована нотаріусом та знайомим доньки ОСОБА_7 з метою привласнення її нерухомого майна, оскільки на підставі довіреності №6588 він в подальшому підписав довіреність про передоручення своїх повноважень на розпорядження майном ОСОБА_7 Після того, як вони з донькою дізнались про ці обставини і повідомили їх вказаним особам, проти них стали вчинятися протиправні дії, був пошкоджений його автомобіль, він звертався до правоохоронних органів, судів, його донька зверталась до Приморського райсуду м.Маріуполя і оскаржувала довіреність. В задоволенні позову було відмовлено. Потім ще одна справа була закрита, хоча в межах справи проводилась почеркознавча експертиза, яка підтвердила, що донька довіреність №6588 не підписувала. Тому вказана довіреність є недійсною. У звязку з тим, що він не мав повноважень на розпорядження майном доньки, він відповідно не мав права укладати та підписувати договір про надання послуг від 20.01.2004р., тому він також є недійсним. Щодо повернення суми коштів в розмірі 15000,00грн. пояснив, що вказану суму слід повернути не повністю, а частково, оскільки частково робота за договором від 20.01.2004р. проводилась. Просить позов задовольнити.

Відповідно до ч.1,4 ст.174 ЦПК України відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

При постановленні даного рішення суд не приймає визнання позову відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_4 з тих підстав, що таке визнання суперечить вимогам діючого законодавства, що регулює питання визнання правочинів недійсними. Тому суд продовжив розгляд справи по суті заявлених вимог.

Суд,вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, за такими підставами.

Суд встановив, що 20.01.2004р. між позивачем ОСОБА_1 як Замовником та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_2 як Виконавцями, було укладено договір про надання послуг, відповідно до якого останні як Виконавці та представники володільця нерухомості, маючи повноваження на підставі довіреності, реєстровий №6588 від 04.09.2002р., зобовязувались узгодити з володільцем та від його імені повідомити Замовнику усі умови продажу обєктів нерухомості, включаючи їх перелік, фінансові умови та умови прийому-передачі в залежності від виду договорів відчуження, а також підготувати самі договори відчуження та здійснити укладання таких договорів на умовах, обумовлених доповненнями до цього Договору (п.1.1).

Договір набрав чинності з моменту його підписання і діє до 20.01.2016р. (п.1.2).

За надання вказаних послуг Замовник зобовязаний сплатити Виконавцю 15000,00грн. в 3-денний строк після підписання цього договору (п.4.1).

Відповідно до розписки від 20.01.2004р. ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 15000,00грн на підставі договору від 20.01.2004р.

В судовому засіданні сторони не оспорювали того факту, що вказаний договір дійсно укладався, підписувався ними особисто, позивач сплатив, а відповідач ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 15000,00грн. за послуги, надання яких передбачалось вказаним договором.

Також в судовому засіданні сторони не оспорювали, що на даний момент договір відповідачами не виконаний.

Вказані обставини відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді даної справи.

Крім того, судом встановлено, що 04.09.2002р. приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за реєстровим №6588, була посвідчена довіреність, відповідно до якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_2 розпоряджатися (продати, обміняти, подарувати) належними їй нежитловими приміщеннями, розташованими в м.Маріуполі, вул.Енгельса, 54, на умовах, які будуть визначатися Повіреним самостійно, виходячи із розумної доцільності, а також представляти її інтереси у взаємовідносинах з усіма без винятку установами та органами з питань, повязаних із укладанням та належним оформленням договорів купівлі-продажу, міни, дарування. Для цього Повірений вправі, зокрема, розписуватися за мене, в т.ч. підписувати договір купівлі-продажу, міни, дарування, визначаючи умови продажу, міни, дарування на свій розсуд. Довіреність видана строком на три роки, тобто до 04.09.2005р. з правом передоручення повноважень третім особам.

Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.10.2012р. (справа 2-449/11), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 26.12.2012р. та відповідно набрало законної сили в цю дату, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_5, ОСОБА_11 ОСОБА_16, про визнання недійсною довіреності №6588 від 04.09.2002р. у звязку з тим, що позивачка ОСОБА_4 не довела перед судом свої вимоги.

Ухвалою Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013р. (справа 266/1059/13-ц, провадження 2/266/536/13), яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 28.01.2014р. та відповідно набрала законної сили в цю дату, закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_7, приватний нотаріус ОСОБА_5 про визнання довіреностей №6588 від 04.09.2002р. та №3162 від 04.12.2003р. недійсними на підставі п.2 ст.205 ЦПК України.

В межах цивільної справи ЄУН 266/1059/13-ц, провадження 2/266/536/13, ухвалою Примосрького районного суду м.Маріуполя Донецької області від 24.07.2013р. призначена почеркознавча експертиза, на вирішенні якої судом було поставлено питання чи належить підпис ОСОБА_4 в довіреності №6588 від 04.09.2002р. на імя ОСОБА_2 на право розпорядження нерухомим майном ОСОБА_4.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013р., проведеної на підставі вищевказаної ухвали суду, підпис від імені ОСОБА_4 в довіреності №6588 від 04.09.2002р. виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, і має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно з ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають, зокрема, із договорів та інших правочинів.

За змістом ст.202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст.204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України).

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.5,8,26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р., особами, які беруть участь у справі про визнання

правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Зі змісту ст.3,6,627,629 ЦК України вбачається, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто.

Зясувавши повно, всебічно та обєктивно обставини даної справи, надані сторонами докази на підтвердження своїх доводів та заперечень, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд вважає встановленим та доведеним, що позивач ОСОБА_1 та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_2,20.01.2004р. уклали договір про надання послуг, відповідно до якого останні зобовязувались надати позивачу послуги з пошуку нерухомого майна, погодження умов його відчуження, допомогу при підготовці відповідних договорів. Вказаний договір було укладено в письмовій формі, у звязку з чим він набув своєї чинності з моменту підписання.

В судовому засіданні сторони не заперечували факту укладання такого договору та його підписання ними особисто. Також вони не заперечували, що уклали цей договір добровільно, їх волевиявлення відповідало їх внутрішній волі, вони дійсно бажали укласти цей договір і отримати реальні наслідки від нього.

При цьому, суд, виходячи зі змісту та суті вказаного договору, вважає, що він був укладений саме між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_2, останні діяли виключно у власних інтересах і зобовязані були надати передбачені договором послуги особисто, що відповідає вимогам ст.901,902 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечував вказані обставини, в судовому засіданні пояснив, що в даному випадку він особисто укладав та підписував цей договір, отримав плату за договором, яка є виключно його доходом.

Доводи обох сторін про те, що відповідач ОСОБА_2 не мав необхідного обсягу повноважень на укладання даного договору у звязку з тим, що довіреність на його імя, видана ОСОБА_4 04.09.2002р., в дійсності нею не підписувалась і відповідно є недійсною, суд не бере до уваги за таких підстав.

Відповідно до ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Форма довіреності повинна відповідати формі, вякій відповідно до закону має вчинятися правочин (ч.1 ст.245 ЦК України).

Судом встановлено, що дійсно 04.09.2002р. приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу ОСОБА_5 була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 на розпорядженнянерухомим майном в м.Маріуполі, вул.Енгельса, 54,відповідно до якої він мав право укладати та підписувати договір купівлі-продажу, міни, дарування, визначати їх умови на власний розсуд.

Вказана довіреність не стосувалась надання Повіреним від імені ОСОБА_4 будь-яких послуг і відповідно не визначала його повноваження на укладання договорів саме про надання послуг. При цьому, як вже вказувалось, за вимогами ст.902 ЦК України за договором про надання послуг вони надаються виконавцем особисто.

Суд вважає, що ОСОБА_2при укладанні договору про надання послуг від 20.01.2004р. діяв від власного імені, цей договір був спрямований саме на виникнення прав та обовязків у нього як сторони правовідношення. Вказаний договір був повязаний з питанням можливого відчуження нерухомості ОСОБА_4, підготовки відповідних договорів, як зазначено в п.1.1. цього договору, але безпосередньо від її імені не укладався, на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків ОСОБА_4 направлений не був. В даному випадку представництво в розумінні ст.237 ЦК України відсутнє і факт не підписання ОСОБА_4 довіреності №6588 від 04.02.2004р. не впливає на дійсність договору про надання послуг від 20.01.2004р.

За вказаних обставин суд вважає, що підстав для визнання договору про надання послуг від 20.01.2004р. недійсним, зокрема, у звязку з відсутністю у ОСОБА_2 необхідного обсягу повноважень на укладання такого роду договорів, і відповідно повернення сторін в первісний стан шляхом стягнення з відповідачів суми винагороди в розмірі 15000,00грн. немає, позовні вимоги в цій частині є незаконними.

Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності №6588 від 04.02.2004р. від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, його положення застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Вказана довіреність була посвідчена 04.09.2002р., тобто до набрання чинності ЦК України в редакції 2003р. На момент посвідчення довіреності діяв ЦК України 1963р., тому при вирішенні питання щодо дійсності вказаної довіреності слід застосовувати положення ЦК України 1963р.

Так, відповідно до ст. 62 ЦК України 1963р.представництво це угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють.

Відповідно до ч.1 ст.64, ч.1 ст.65, ч.2 ст.68 ЦК України 1963р. довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на укладення угод, що потребують нотаріальної форми, так саме і довіреність, за якою повноваження передаються іншій особі, повинні бути нотаріально посвідчені.

Видача довіреності, згідно ст.41 ЦК України 1963р. є односторонньою угодою, спрямованою на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обовязків. На даний вид угод розповсюджується також і правила визнання їх недійсними внаслідок їх невідповідності закону (ч.1 ст.48 ЦК України 1963р.)

Судом встановлено, що 04.09.2002р. приватним нотаріусом Маріупольського нотаріального округу ОСОБА_5 була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 на розпорядженнянерухомим майном в м.Маріуполі, вул.Енгельса, 54.

ОСОБА_4 неодноразово зверталась до суду з приводу визнання цієї довіреності недійсною в силу того, що вона цю довіреність не видавала та не підписувала. Рішенням Приморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 02.10.2012р. (справа 2-449/11), яке набрало законної сили 26.12.2012р., в задоволенні її позову було відмовлено в силу недоведеності позовних вимог. А ухвалоюПриморського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 10.12.2013р. (справа 266/1059/13-ц, провадження 2/266/536/13), яка набрала законної сили 28.01.2014р., провадження за аналогічними вимогами було закрито у звязку з тим, що такий спір вже вирішений судом і є рішення, що набрало законної сили.

При цьому, судом встановлено, що в межах останньої цивільної справи ухвалою суду від 24.07.2013р. призначалась почеркознавча експертиза, на вирішенні якої було поставлено питання чи належить підпис ОСОБА_4 в довіреності №6588 від 04.09.2002р. на імя ОСОБА_2 на право розпорядження нерухомим майном ОСОБА_4. Згідно з висновком почеркознавчої експертизи №588 від 06.09.2013р., який знаходиться в матеріалах цієї цивільної справи і належним чином засвідчена копія якого надана суду відповідачем, дійсно встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 в довіреності №6588 від 04.09.2002р. виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Вказані обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 дійсно не видавала та не підписувала вказану довіреність, тобто було відсутнє її волевиявлення на передачу ОСОБА_2 повноважень щодо розпорядження її нерухомим майном, що, в свою чергу, є порушенням вимог закону і тягне недійсність вказаної довіреності. Вирішення цього спору могло вплинути на чинність договорів про відчуження нерухомого майна, укладених від імені ОСОБА_4 її представником за вказаною довіреністю ОСОБА_2

В той же час, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, суд виходить з того, що з вимогою про визнання недійсною вказаною довіреності в межах даної справи звертається ОСОБА_1, який не є стороною даного одностороннього правочину і який з недійсністю цієї довіреності повязує недійсність договору про надання послуг від 20.01.2004р.

Як вже зазначалось вище, закон (ст.15 ЦК України, ст.3 ЦПК України) надає право звернутись до суду особі за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Тобто підставою для захисту є саме факт порушення, невизнання або оспорювання певного права. Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснювати, реалізовувати це право повністю або частково.

Також зазначалось вище, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, можливість звернення до суду особи, яка не є стороною правочину, з вимогою про визнання його недійсним повязується виключно з фактом порушення прав цієї особи. Вказаний факт відповідно до змісту ст.10,60 ЦПК України є обставиною, яка потребує доказування в даній справі шляхом надання позивачем належних та допустимих доказів.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивач не є особою, яка має право на звернення до суду з вимогою про визнання недійсною довіреності №6588 від 04.09.2002р., оскільки цей правочин ніяким чином не стосується його прав та інтересів, він направлений на виникнення, зміну, припинення прав та обовязків ОСОБА_4 та інших осіб, з якими на підставі вказаної довіреності ОСОБА_2 від імені ОСОБА_4 в подальшому було укладено договори відчуження нерухомого майна.

В даному випадку, як вже зазначалось судом, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 особисто був укладений договір про надання послуг від 20.01.2004р., який стосувався прав та обовязків саме цих осіб. Цей договір від імені ОСОБА_4 її представником не укладався, прав та обовязків для неї не створював. Тому немає підстав вважати, що ці правочини (довіреність від 04.09.2002р. та договір від 20.01.2004р.) є взаємоповязаними і недійсність довіреності впливає на дійсність договору.

Крім того, суд вважає, що позивач в порушення вимог ст.10,60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення його прав та інтересів в результаті посвідчення довіреності №6588 від 04.02.2002р. В судовому засіданні чітко пояснити ці обставини суду не зміг, але зі змісту позову та його пояснень в суді вбачається, що він в результаті укладання договору про надання послуг розраховував на отримання відповідних послуг, які були ним оплачені, але до теперішнього часу не надані ОСОБА_2 з причин відсутності у нього відповідних повноважень від ОСОБА_4

Суд вважає, що таке обґрунтування є наслідком помилки позивача в суті виниклих між сторонами правовідносин, що ніяким чином не впливає на його права за даним договором. Той факт, що позивач за надання певних послуг за вказаним договором сплатив 15000,00грн., але договір до теперішнього часу не виконаний, надає позивачу право на захист своїх прав як споживача відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, шляхом розірвання договору, відшкодування шкоди тощо. Але вимог про захист своїх прав у такий спосіб позивач не заявляє.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання довіреності від 04.09.2002р. недійсною є безпідставними.

На підставі вищевикладеного, в задоволенні позову слід відмовити повністю.

Керуючись ст.3,6,11,15,16,202-204,215,216,237,244,245,509,627,629,639,901,902 ЦК України 2003р., ст.41,48,62,64,65,68 ЦК України 1963р.,ст.3,4,10,11,57-61,88,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання недійсними довіреності, договору про надання послуг та стягнення суми відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, - в той же строк з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 24.06.2016р.

Суддя: Н.А.Мурашова

23.06.2016