Справа № 152/1222/15-ц Провадження № 22-ц/772/1509/2016Головуючий в суді першої інстанції Строгий І. Л.
Категорія 5Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Луценка В.В., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представника позивача ОСОБА_1; представника відповідача виконавчого комітету Мординського А.В.; представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області і ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Житлово-будівельного кооперативу № 4 і Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції Вінницької області, про визнання незаконним та скасування рішення і свідоцтва про право власності та скасування реєстрації права власності і за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним,

В с т а н о в и л а:

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Виконавчого комітету Шаргородської міської ради і ОСОБА_2, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Житлово-будівельного кооперативу № 4 і Реєстраційної служби Шаргородського районного управління юстиції, про визнання незаконним і скасування рішення та свідоцтва про право власності і скасування реєстрації права власності.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконним і скасовано рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року в частині оформлення за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано незаконним і скасовано свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року на квартиру АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом Шаргородської міської ради на ім'я ОСОБА_2

Скасовано рішення від 23 лютого 2011 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним, відмовлено.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, уточнену апеляційну скаргу, і апеляційну скаргу у новій редакції, де просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2, викладені у зустрічній позовні заяві задовольнити в повному обсязі та в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 надала доповнення до апеляційної скарги свого представника ОСОБА_3, які просила приєднати і вважати їх невід'ємною частиною апеляційної скарги її представника.

У своїх скаргах і у доповненнях відповідач ОСОБА_2 і її представник зазначили, що рішення суду вважають безпідставним і таким, що постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки не застосував вимоги процесуального права, а саме: вимоги статті 257 ЦК України щодо строків позовної давності, та не відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4 у зв'язку з пропущенням ним строків позовної давності. Вважають незаконним і несправедливим рішення суду щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, так як у судовому засіданні знайшли підтвердження докази, які вказують на укладення між нею та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірної квартири.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу з уточненнями і доповненнями, просить їх задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги з доповненнями і уточненнями, просить її відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача Виконавчого комітету Шаргородської міської ради апеляційну скаргу не визнав.

Представники третіх осіб, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися і не надали письмових заперечень на апеляційну скаргу.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Шаргородської районної ради народних депутатів № 122 від 14 квітня 1983 року створено житлово-будівельний кооператив № 4 для будівництва 16-ти квартирного житлового будинку, головою кооперативу затверджено ОСОБА_5 (том 1 а. с. 141).

Згідно протоколу загальних зборів членів житлово-будівельного кооперативу № 4 смт. Шаргорода № 2 від 26 травня 1984 року функції замовника по будівництву цього будинку передані УКБ Вінницького обласного виконавчого комітету і затверджено кошторисну вартість будинку в сумі 221 797 крб. (том 1 а. с. 142).

Житлово-будівельний кооператив № 4 видав 18 травня 2015 року довідку про те, що згідно рішення виконавчого комітету Шаргородської районної ради № 122 від 14.04.1983 року «Про створення житлово-будівельного кооперативу № 4» члену цього кооперативу ОСОБА_4 належить чотирьохкімнатна квартира АДРЕСА_1. Член кооперативу ОСОБА_4 повністю сплатив 12.08.1991 року внески за цю квартиру. Від члена житлово-будівельного кооперативу ОСОБА_4 заяви про вихід із членів цього житлово-будівельного кооперативу № 4 чи про продаж цієї квартири не надходило (том 1 а. с. 8).

Із розрахунку фактичної вартості будинку вбачається, що квартира АДРЕСА_1 загальною площею 76,23 кв. м., житловою площею 52,34 кв. м., яка розподілена ОСОБА_4, коштує 18 148,08 крб., із цієї суми перший внесок складає 5 692,94 крб., сума кредиту складає 12 455,14 крб. (том 1 а. с. 9).

В період з 30 вересня 1985 року по 12 серпня 1991 року ОСОБА_4 вніс на рахунок житлово-будівельного кооперативу № 4 за цю квартиру суму 12 455 крб. (том 1 а. с. 161-163).

Головою правління ЖБК № 4 на ім'я ОСОБА_2 видано довідку, яка свідчить про те, що ОСОБА_4 12 серпня 1991 року вніс остаточну суму за квартиру АДРЕСА_1 розміром 9 580 крб. на рахунок кооперативу, що підтверджується ордером №111 від 12 серпня 1991 року на суму 9 580 крб. (том 1 а. с. 111, 173, 174).

Довідка видана ЖБК № 4 18 травня 2015 року ОСОБА_2 свідчить про те, що вона не подавала заяви про вступ у члени цього кооперативу і не приймалася у його члени, а також не вносила кошти на сплату внесків (том 1 а. с. 7).

15 серпня 1991 року ОСОБА_4 уклав із ОСОБА_2 договір житлового найму, за умовами якого ОСОБА_4 здав ОСОБА_2 в найм на строк п'ять років житлове приміщення площею 76 кв. м на першому поверсі кооперативного будинку АДРЕСА_2, що належить йому на праві особистої власності і знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчений державним нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори Р.Я. Калініною 15 серпня 1991 року (том 1 а. с. 18).

11 лютого 2011 року ОСОБА_2 на адресу Шаргородського міського голови подала заяву про видачу свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 (том 1 а. с. 12).

Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області, розглянувши 16 лютого 2011 року заяву ОСОБА_2 про оформлення права власності на об'єкт нерухомого майна, прийняв рішення № 33 про оформлення за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1 і видачу свідоцтва про право власності (том 1 а. с. 11).

21 лютого 2011 року видано свідоцтво про право власності на житловий об'єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1, яка складається із 3-х житлових кімнат площею 42,2 кв. м., загальною площею 72,2 кв. м., яка дійсно належить ОСОБА_2 (том 1 а. с. 215).

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 23 лютого 2011 року за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 21 лютого 2011 року (том 1 а.с.10).

Відповідно до статті 15 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, що діяв на момент повної сплати позивачем ОСОБА_4 пайових внесків за квартиру, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 5-1 постанови «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» № 9 від 18.09.1987 року роз'яснив, що згідно із ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд - продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку державного або громадського житлового фонду чи іншого ЖБК, на жилий будинок (частину будинку), що належить громадянину на праві власності і вчиняти відносно неї інші угоди, що не заборонені законом.

Таким чином, момент виникнення права власності на кооперативне майно визначається внесенням пайового внеску за нього у повному обсязі та не пов'язується із фактом його реєстрації.

Повний внесок за квартиру АДРЕСА_1, надану у користування члену житлово-будівельного кооперативу № 4 ОСОБА_4 проведений ним 12 серпня 1991 року.

Отже, моментом виникнення права власності на зазначену квартиру у члена ЖБК ОСОБА_4 являється 12 серпня 1991 року, який не пов'язаний із фактом реєстрації ОСОБА_4 даної квартири у визначеному на той час порядку.

ОСОБА_4, являючись законним власником квартири, вправі скористатись наданим йому законом правом розпоряджатися нею на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За правилами частини 1 і 2 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

За правилами статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження, зокрема це: 1) управління об'єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв'язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; 2) облік громадян, які відповідно до законодавства потребують поліпшення житлових умов; розподіл та надання відповідно до законодавства житла, що належить до комунальної власності; вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності.

Як слідує із таких вимог закону, орган місцевого самоврядування наділений правом щодо управління та розпорядження майном, у тому числі, житлом, що належить до комунальної власності.

По справі суд встановив, що спірна квартира станом на 2011 рік - прийняття оскаржуваного рішення виконавчим комітетом Шаргородської міської ради, до комунальної власності не належала, а належала на праві приватної власності ОСОБА_4 з 12 серпня 1991 року, а до того перебувала у власності житлово-будівельного кооперативу № 4.

Тому рішення № 33 від 16 лютого 2011 року прийнято виконавчим комітетом Шаргородської міської ради з порушенням вимог закону.

При прийнятті рішення № 33 від 16 лютого 2011 року виконавчий комітет керувався підпунктом 10 пункту б) статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», про що зазначено у самому рішенні.

Пунктом «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначені делеговані повноваження, де підпунктом 10 передбачено ведення обліку відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності.

Ведення обліку не включає в себе право розпорядження нерухомим майном, зокрема, розподіл чи надання житла.

Тому прийняття такого рішення на підставі зазначеної у ньому норми закону, також є неправомірним.

Таким чином видане на підставі незаконного рішення виконавчого комітету № 33 свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_2 також являється незаконним та підлягає до скасування.

Окрім цього дане свідоцтво підлягає скасуванню з тих підстав, що воно видано з порушенням вимог закону, закріплених у статях 319 і 321 ЦК України, оскільки видано на квартиру, яка перебуває у власності іншої особи - позивача ОСОБА_4

Статтею 319 ЦК України передбачено, що держава не втручається у здійснення власником права власності (частина 6). Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 7).

Згідно статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1). Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина 2). Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу (частина 3).

По справі встановлено, що власник спірної квартири ОСОБА_4 у встановленому законом порядку не обмежувався у своїй діяльності як власник і його право власності не припинялося, а також судом не встановлено факту примусового відчуження спірної квартири у її законного власника ОСОБА_4

Прийнявши рішення № 33 від 16 лютого 2011 року, виконавчий комітет у порушення вимог частини 6 ст. 319 ЦК України протизаконно втрутився у здійснення власником ОСОБА_4 його права власності щодо спірної квартири.

Відповідно до частини 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Таким чином, визнана незаконність рішення № 33 від 16 лютого 2011 року виконавчого комітету Шаргородської міської ради і скасування свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_2 є підставою для скасування рішення про державну реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_2

Позивач по зустрічному позову ОСОБА_2 просила визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеним 15 серпня 1991 року.

Виходячи із положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2003 року, що є чинним з 01.01.2004 року) до цивільних відносин, що виникли і закінчили існувати до набрання цим Кодексом чинності, застосовуються положення Цивільного кодексу України в редакції 1963 року.

Відповідно до ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК України договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору ( стаття 47 цього Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Згідно із частиною 1 статті 47 ЦК України нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Статтею 153 ЦК України визначено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

ОСОБА_2, обґрунтовуючи свої позовні вимоги у поданій нею зустрічній позовній заяві, зазначала, що вона домовилася із ОСОБА_4 про ціну квартири та про всі інші істотні умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила йому повну вартість квартири, яку він назвав в сумі 2 500 доларів США. Розписку про отримання ОСОБА_4 цих коштів він їй не надав. З серпня 1991 року вона постійно проживає в даній квартирі, сплачує всі комунальні послуги, проводить ремонтні роботи, роботи по благоустрою квартири та інше, тобто вона несла всі витрати з утримання квартири у належному стані, замовляла й отримувала технічну документацію, укладала угоди щодо спірного майна, отже, повністю виконала угоду: сплатила визначену ОСОБА_4 вартість квартири в повному обсязі, користувалася квартирою, сплачувала комунальні платежі та інше, а ОСОБА_4 ухилився від нотаріального посвідчення такої угоди купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 статті 47 ЦК України, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Однак це правило не може бути застосоване, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28.04.1978 року, яка була чинною станом на 1991 рік, тобто на момент, як вказує позивач по зустрічному позову ОСОБА_2, укладення договору купівлі-продажу квартири, роз'яснив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини.

Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі частини 2 статті 47 ЦК України за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК України).

Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини 2 статті 47 ЦК України, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

По справі судом встановлено, що такої згоди з усіх істотних умов договору між сторонами не досягнуто і про такі умови сторони не домовлялися, а домовленість між ними була лише про житловий найм спірної квартири, що підтверджується укладеним цими ж сторонами договором найму, посвідченим державним нотаріусом по реєстру № 1065 (том 1 а. с. 18), поясненнями представника позивача, та не спростовано відповідачем ОСОБА_2

Крім цього, частиною 1 статті 47 ЦК України нотаріальне посвідчення угод визнано обов'язковим лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Таким законом на той момент була чинна стаття 227 ЦК України, яка вимагала обов'язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, де однією із сторін є громадянин.

Також, Пленум Верховного Суду України у пункті 6-2 постанови "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" № 9 від 18.09.1987 року, з послідуючими змінами, роз'яснював, що право власності на куплену квартиру у будинку у ЖБК у покупця виникає з моменту укладення нотаріально посвідченого договору.

Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Позивач по зустрічному позові ОСОБА_2 не надала суду належних та допустимих доказів, визначених статтями 57-64 ЦПК України, на підтвердження того, що у 1991 році у неї була домовленість із ОСОБА_4 щодо продажу ним спірної квартири їй та при такій домовленості вони досягли згоди з усіх істотних умов.

Одночасно вона заперечує право власності позивача ОСОБА_4 на спірну квартиру. Отже, якщо вона не вважає ОСОБА_4 власником квартири, то з цього слідує, що він, не являючись власником квартири, не міг її продати, тому, що право продажу входить до складу права розпорядження власністю, яке згідно статті 317 ЦК України належить лише власнику.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги обґрунтовуються обставинами, що являються ідентичними обставинам, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги у зустрічному позові та заперечувала вимоги ОСОБА_4 у його позові.

Судом першої інстанції правомірно не застосовані строки позовної давності, виходячи із наступного.

За правилами статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою до відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, суд, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

По справі достовірно встановлено, що про подану ОСОБА_2 заяву до міської ради про оформлення на неї права власності щодо спірної квартири, про засідання виконавчого комітету Шаргородської міської ради 16 лютого 2011 року, на якому розглядалася ця заява та була задоволена і прийнято рішення виконавчого комітету № 33 від 16 лютого 2011 року про оформлення за ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру позивач ОСОБА_4 не повідомлявся, а відповідно таке рішення чи його копія йому не направлялися і до його відома не доводилося. Також не було доведена до його відома інформація про видачу на ім'я ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на його квартиру.

У заяві про застосування позовної давності, поданій 4 листопада 2015 року до суду першої інстанції представником відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначено, що позивачу ОСОБА_4 про його порушене право стало відомо 05.07.2012 року (том 1 а. с. 114).

Проте, будь-яких доказів цього відповідачем та її представником не зазначено і не надано, а матеріали справи не містять жодного доказу того, що позивачу саме 05.07.2012 року стало відомо про його порушене право.

Однак, у матеріалах справи міститься власноручна заява позивача ОСОБА_4, проживаючого в м. Азур (Ізраїль), посвідчена нотаріально належним чином, у якій він зазначає, що на його звернення, адресоване Президенту України в липні 2012 року, він отримав у вересні 2012 року відповідь від Шаргородської районної державної адміністрації і Шаргородської міської ради, у якій не зазначалася інформація про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на його квартиру, а було йому рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання про її виселення як квартиронаймача. В 2011-2012 роках йому не було відомо про існування такого рішення виконавчого комітету та свідоцтва про право власності (том 1 а. с. 197-199, 158, 155-159).

Статтею 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що позивачем ОСОБА_4 не пропущено строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Інші доводи апеляційної скарги також являються безпідставними, не ґрунтуються на вимогах матеріального і процесуального закону, тому на висновки суду не впливають і спростовані наведеним вище.

Суд першої інстанції, виконавши вимоги ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, об'єктивно і безпосередньо дослідив належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та їх достатність і взаємний зв'язок в сукупності та надав їм вірну юридичну оцінку, відобразивши результати такої оцінки в своєму рішенні.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення позовних вимог, відповідає нормам матеріального і процесуального права, а отже є законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ В.В. Луценко

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська