АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1039/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Козак І. О., Хома М. В.,

при секретарі - Рожук О.О.

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» /надалі «Банк»/, кредитної спілки «Християнська злагода» /надалі «Кредитна спілка»/, управління пенсійного фонду України у Тернопільському районі Тернопільської області /надалі «Управління»/, третя особа - відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області /надалі «Виконавча служба»/

про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту,

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 24.05.16, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити його вимоги.

Порушення вбачає в тому, що судом не взято до уваги того факту, що ОСОБА_2 повідомила позивача про опис та арешт спірного майна лише після його проведення виконавчою службою, оскільки вони проживають в різних населених пунктах.

Указує, що твердження суду щодо відсутності претензій під час опису майна не мають правового значення, оскільки позивач не був присутній при описі майна, що підтвердив в судовому засіданні представник третьої особи, який проводив опис майна.

Також зазначає, що судом невірно зроблений висновок, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про зміну прізвища з «Базан» на «Зімаєв», оскільки ОСОБА_2 особисто надавала для огляду паспорт, в якому проставлені відмітки про реєстрацію з ним шлюбу та його розірвання.

Вказує, що належність позивачеві оспорюваного майна підтверджується наявним в матеріалах справи актом прийому - передачі від 22.11.01.

Також звертає увагу на те, що судом проігноровано той факт, що дане майно було придбане ще до шлюбу із ОСОБА_2 і той факт, що остання неодноразово наголошувала, що дане майно їй не належить.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 24.05.16 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У суді представник позивача підтримав вимоги скарги, пославшись на мотиви, зазначені в ній.

Решта представників сторін скаргу не визнали та просили оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що рішення суду слід залишити без змін з огляду на наступне.

Суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що описане та арештоване Виконавчою службою майно належить йому на праві власності.

Із даним висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Установлено, що на виконанні у Виконавчій службі знаходиться зведене провадження № ЄДРВП 47879041 про стягнення з боржника ОСОБА_2 коштів на загальну суму 719698,64 грн.

Згідно із актом опису й арешту майна від 10.07.15 виконавцем описано і накладено арешт на майно, що знаходиться на першому та другому поверсі ресторану «Золота рибака» у с. Біла Тернопільського району по вул. Крушельницької, 28, й дане майно прийняла на зберігання відповідач ОСОБА_2

Позивач у заяві посилається на те, що на підставі акту прийому-передачі від 22.11.01 у рахунок взаємозаліків фірми «Феіса» та ВАТ КТПК «Дніпро» він набув у власність майно на загальну суму 10540,00 грн.

Після одруження дане майно було встановлено в приміщенні ресторану «Золота рибака», який належить його колишній дружині ОСОБА_2

Оскільки майно набуте ним до одруження із відповідачкою ОСОБА_2, тому воно є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, й на думку позивача, відсутні підстав для його арешту.

Як вбачається із акту прийому-передачі від 22.11.01, у рахунок взаємозаліків фірми «Феіса» та ВАТ КТПК «Дніпро» ОСОБА_3 в рахунок оплати за виконані обєми робіт передано обладнання на загальну суму 10540,00 грн., а саме: шафа офісна (1 штука), вітрина (1 штука), стіл (2 штуки), крісло (1 штука), стіл деревяний (15 штук), диван зі шкірозамінника (12 штук), мяке крісло зі шкірозамінника (2 штуки), столик журнальний (1 штука), барна стійка (1 штука), крісло (2 штуки), тумбочка деревяна (3 штуки), стільці деревяні (60 штук).

У даному акті майно не описане за індивідуальними ознаками, а лише названі його родові ознаки.

Згідно із витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища ОСОБА_3 10.11.05 уклав шлюб із ОСОБА_2, актовий запис № 1935, який розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду від 28.09.06. Дата складання акту про розірвання шлюбу 17.06.09, актовий запис № 65. Прізвище після державної реєстрації шлюбу позивач отримав - ОСОБА_2.

Суд першої інстанції послався на те, що позивачем не надано доказів щодо зміни прізвища з «Базан» на «Зімаєв», тому не брав до уваги доводи останнього про передачу йому майна за згаданим актом прийому-передачі від 22.11.01.

Із врахуванням здобутих у суді апеляційної інстанції доказів про те, що до укладення шлюбу позивач мав прізвище «Базан» судова колегія приходить до висновку, що доводи суду першої інстанції про неналежність майна позивачу, отриманого за актом прийому-передачі від 22.11.01, є необґрунтованими, такими, що не можуть слугувати підставою для відмови у задоволенні позову, а тому до уваги їх не приймає.

Аналізуючи підставу відмови у позові, а саме, що позивачем не доведено, що описане та арештоване майно належить йому на праві власності, судова колегія приходить до переконання, що висновки суду є вірними з огляду на таке:

Суд першої інстанції зазначив, що у вищезгаданому акті прийому-передачі наведено лише назви та кількість речей, що передаються ОСОБА_3, однак позивачем не підтверджено, що це є одним і тим же майном, яке описане та арештоване Виконавчою службою.

Такий висновок узгоджується із зібраними по справі доказами та вимогами матеріального права.

Так, у силу ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

У свою чергу, ч. 2 ст. 184 ЦК України передбачено, що річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою.

У даному спорі позивач не довів, що описані та арештовані речі по індивідуальних ознаках співпадають із речами, які останній отримав за вищезгаданим актом прийому-передачі від 22.11.01.

Судова колегія не приймає до уваги доводів позивача щодо визнання відповідачкою ОСОБА_2 позову з огляду на те, що визнання відповідачем позову в силу ст. 174 ЦПК України не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, якщо воно суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (п. 24 постанови Пленуму ВС України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" N 2 від 12.06.09).

Слід зазначити, що відповідач ОСОБА_2 визнала факт передачі їй майна позивачем, однак на підтвердження індивідуалізації такого майна сторонами ніяких доказів не надано.

У даному випадку позивач підміняє поняття визнання позову відповідачем та визнання останнім фактів.

Визнання стороною в суді фактів, якими друга сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, не є для суду обов'язковим.

Наведені факти колегія суддів не вважає встановленим, оскільки виникає сумніву в тому, що визнання відповідає дійсним обставинам справи.

Отже, на час опису і арешту майна відомості про належність майна позивачу були відсутні, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що опис і арешт майна було проведено державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» й доводи позивача щодо незаконності дій Виконавчої служби є необґрунтованими.

У силу ч.ч. 1, 4 ст. 60 К України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 24 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4