АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1236/16 Справа № 201/9871/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О. А. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Черненкової Л.А., Пономарь З.М.

при секретарі - Черкас Є.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» за участю третьої особи: ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 02 липня 2007 року між ОСОБА_3 і ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № CGVOJ6/. З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 02 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір поруки № CGVOJ6/1/1. Оскільки ОСОБА_3 допустив виникнення заборгованості за вказаним кредитним договором, банк звернувся до них із позовом про стягнення заборгованості. Оскільки на момент подання позову до суду, порука була припинена, просив визнати припиненим договір поруки № CGVOJ6/1/1 від 02 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.63-68).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог (а.с.71-74).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з умов укладеного між сторонами кредитного договору, зокрема положень пункту 2.3.1 договору, яким передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки та п.2 договору поруки, за яким поручитель на добровільних засадах зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальником усіх його зобов'язань в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Оскільки договір поруки не змінювався, так само як і обсяг відповідальності за ним, підстави для припинення поруки у розумінні вимог ч.1 ст.559 ЦПК України, відсутні.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 02 липня 2007 року між ОСОБА_3 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір № GGVOJ6/1, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 13,33% річних строком до 01 липня 2010 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, 02 липня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № GGVOJ6/1/1, відповідно до умов якого останній прийняв на себе зобов'язання відповідати за виконання позичальником всіх боргових зобов'язань перед позивачем за вказаним кредитним договором.

Відповідно до п. 12 цього договору, порука припиняється після закінчення 18 місяців з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

У травні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з позовом про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Зі змісту ст. 554 ЦК України випливає, що хоча поручитель і пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, він є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Це підтверджується його правом висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст.555 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови у договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Отже, збільшення процентної ставки за кредитним договором, яке у порушення умов договору поруки відбулося без згоди поручителя, внаслідок чого відбулося збільшення обсягу його відповідальності, є підставою для припинення поруки відповідно до вимог ч.1 ст. 559 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах № 6-67 цс 11 від 19 грудня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України тягне припинення поруки.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-97 цс 13 від від 25 вересня 2013 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, позивач посилався на те, що у договорі поруки не передбачено збільшення процентної ставки та його відповідальності, однак банком в односторонньому порядку збільшено розмір процентної ставки по кредиту з 13,33% до 19,10%, що призвело до збільшення обсягу його відповідальності, тому вважав поруку припиненою.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Правила ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

За змістом речення першого та третього зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов'язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Разом із тим за змістом другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги.

Правова природа зобов'язання у всіх випадках, передбачених ст. 559 ЦК України, є тотожною.

Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-170цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до п. 11 договору поруки від 02 липня 2007 року, укладеного між сторонами, договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов»язань за кредитним договором.

У розумінні п. 12 вказаного договору, порука за цим договором припиняється після закінчення 18 місяців з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Так, норма ч. 4 ст. 559 ЦК України визначає, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, отже, таким строком є саме строк договору поруки.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суд першої інстанції зазначене не врахував, належним чином не перевірив доводів сторін, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не навів мотивів відхилення зазначених доводів, зокрема доводів позивача про збільшення обсягу його відповідальності як поручителя та закінчення строку, встановленого в договорі.

Посилання суду на те, що ОСОБА_2 був ознайомлений з умовами кредитного договору не свідчить про те, що він погодився щоб його не повідомляли про збільшення процентної ставки і таких умов у договорі поруки немає (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові № 6-100 цс 12 від 26 вересня 2012 року). Те, що позичальник не оспорював підвищення процентної ставки до застосування ч. 1 ст. 559 ЦК України правового значення не має.

Таким чином, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не в повному обсязі дослідив обставини справи та помилково зробив висновки, які не відповідають дійсності, порушив норми матеріального права, що призвело до необґрунтованої відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, рішення суду, відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З урахуванням положень ч.5 ст.88 ЦПК України, при ухваленні нового рішення суд апеляційної інстанції змінює розподіл судових витрат, судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 у розмірі 511,56 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Визнати припиненим договір поруки № CGVOJ6/1/1 від 02 липня 2007 року укладений міжОСОБА_2 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути зпублічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору у розмірі 511,56 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Л.А. Черненкова

З.М. Пономарь