РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі: головуючого судді Козак О.В.,

при секретарі Слободянюк А.Ю.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в залі суду м.Хмельницького цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради про визнання недійсним договору іпотеки, встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради про визнання недійсним договору іпотеки та скасування державної реєстрації іпотечного договору. В обгрунтування позову вказала, що між нею та ПАТ «Державний ощадний банк України» було укладено кредитний договір №279 від 15.08.2008 року. В якості забезпечення було укладено Договір іпотеки №179/1 від 15.08.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим №4812, відповідно до умов якого було передано в іпотеку Іпотекодержателю квартиру №7, площею 64,4 кв.м., яка розташована за адресою: м.Хмельницький, вул.Вокзальна,175. Оскаржуваний договір іпотеки було укладено з порушенням прав її неповнолітньої онуки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на момент його укладення була зареєстрована та постійно проживала разом із нею за адресою предмета іпотеки, так само як і її батьки. Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину щодо такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Конституцією України кожному гарантується право на житло (ст.47); права батьків та дітей на користування житлом, яке є власність когось із них, встановлюється законом (ст.176 СК України); власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб (ст.383 ЦК України); члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири); на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст.156 ЖК України). Місцем проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ст.160 СК України). При таких обставинах дитина наділена правом користування обєктом нерухомості, за адресою якого вона зареєстрована або за яким зареєстровано одного з батьків, при цьому дитина може бути не зареєстрована за спірним приміщенням. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови у позові. При укладенні оскаржуваного договору іпотеки не було дотримано обовязкових вимог законодавства, а саме: не отримано згоди органу опіки та піклування на укладення оскаржуваного договору іпотеки, як того вимагає ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.8 Закону України «Про охорону дитинства».

Оскаржуваний договір порушує права та законні інтереси неповнолітньої дитини - ОСОБА_8, 30.05.2008р.н., тому позивач просить визнати недійсним договір іпотеки № 179/1 від 15.08.2008 року та скасувати державну реєстрацію іпотечного договору від 22.02.2008 року про передачу в іпотеку ПАТ «Державний ощадний банк України» нерухоме майно, а саме: квартира №7, яка розташована за адресою: м.Хмельницький, вул.Вокзальна,175.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві, суду пояснив, що за даною адресою були зареєстровані батьки дитини і відповідно дитина мала право користуватись квартирою, а тому мав бути отриманий дозвіл органу опіки та піклування, що є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Укладенням договору іпотеки було порушено права дитини і за відсутності дозволу органу опіки та піклування не було б укладено договору іпотеки. Позивачу нотаріусом не було розяснено, що потрібен дозвіл органу опіки та піклування, в результаті чого, належна її 1/4 частина квартири незаконно перебуває в іпотеці.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки вони необґрунтовані та незаконні, суду пояснив, що права позивача не порушено, оскільки вона свідомо підписала договір іпотеки та попереджалась про наслідки його укладення. Укладаючи договір іпотеки іпотекодавці не повідомляли про наявність права дитини на користування вказаною квартирою, стверджували, що неповнолітніх і малолітніх дітей, які мають право власності або право користування квартирою, не мають, що підтверджується їх заявою. Окрім наведеного, на позивачці не лежить обовязок щодо забезпечення прав дитини. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 24.10.2013 року було встановлено, що права дитини не порушено. ОСОБА_3 фактично звернулась до суду з позовом за захистом прав малолітньої онуки, щодо захисту безпосередньо своїх оспорюваних чи порушених прав, внаслідок укладання договору іпотеки, у позовній заяві не зазначає. Позивач не є одним з батьків малолітньої ОСОБА_8, чи особою, яка його замінює, то вона, як іпотекодавець мала право розпоряджатись 1/4 частиною належного їй на праві спільної часткової власності нерухомого майна без згоди органу опіки та піклування. Зважаючи на положення ст.109 ЖК України не можливо виселити осіб, що проживають у квартирі, що є предметом іпотеки без надання іншого житла, якщо майно придбано не за рахунок кредитних коштів, а тому позивачем не доведено та не зазначено підстав порушення її прав та прав дитини.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не зявились, повідомлялись про час та місце слухання справи у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав, та просив їх задоволити.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 26.04.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині скасування державної реєстрації іпотечного договору від 22.02.2008 року про передачу в іпотеку ПАТ «Державний ощадний банк України» нерухоме майно, а саме: квартира №7, яка розташована за адресою: м.Хмельницький, вул.Вокзальна,175, залишено без розгялуду.

В судовому засіданні встановлено, що рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.10.2013 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_9 в інтересах малолітньої ОСОБА_8, третя особа Служба у справах дітей ХМР до ПАТ «Ощадний банк України» в особі філії Хмельницьке обласне управління, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним договору іпотеки № 179/1 від 15.08.2008 року. Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 21.01.2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.04.2014 року рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24.10.2013 року залишено без змін.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, являються співвласниками в рівних частках квартири №7, яка розташована за адресою: м.Хмельницький, вул.Вокзальна,175, на підставі свідоцтва про право власності на житло № 38, виданого 05.02.2003 р. Жмеринською дистанцією цивільних споруд і водопостачання на підставі розпорядження № 3407 від 05.02.2003 р.

15.08.2008р. ОСОБА_3Б уклала кредитний договір з ВАТ «Державний ощадний банк України», відповідно до умов якого отримала кредит в сумі 130,0тис.грн. зі строком остаточного повернення 15.08.2018р. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором був укладений іпотечний договір від 15.08.2008р. № 179/1, за яким передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6.

При нотаріальному посвідченні іпотечного договору, приватним нотаріусом ОСОБА_7 15.08.2008р. отримана заява співвласників квартири, про те що ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 розуміючи значення свої дій, без будь-якого примусу як морального та фізичного, стверджували, що неповнолітніх і малолітніх дітей, які мають право власності або право користування квартирою № 7, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Вокзальна, 175, не мають.

З домової книги на АДРЕСА_2 в м.Хмельницькому вбачається, що місце проживання малолітньої ОСОБА_8 зареєстровано відділом ГІРФО 30.05.2008р. на підставі свідоцтва про народження серія 1-БВ № 081569, виданого 05.07.2008р.

Згідно листа Хмельницького міського відділу Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області від 23.08.2013р. № 35/30100 за даними сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Хмельницькій області ОСОБА_8, 30.05.2008р. не значиться.

В подальшому листом від 02.10.2013р. № 358/3610 Хмельницький міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області повідомив, що станом на 23.08.2013р. за даними сектору адресно-довідкової роботи УДМС України в Хмельницькій області ОСОБА_8, 30.05.2008р. не значилася. Проте в вересні 2013р. до ХМВ Управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області звернулась ОСОБА_5 із домовою книгою АДРЕСА_3, де був проставлений штам реєстрації місця проживання ОСОБА_8 із 30.05.2008р., на підставі чого реєстрацію ОСОБА_8 було поновлено.

На момент нотаріального посвідчення договору іпотеки іпотекодавцями ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 була надана довідка про склад сімї від 15.08.2008р. № 294, видана житлово-експлуатаційною конторою № 1, відповідно до якої малолітня ОСОБА_8 в квартирі не зареєстрована.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що іпотекодавці повідомляли банк або нотаріуса при вчиненні договору іпотеки про проживання в спірній квартирі неповнолітньої дитини, як не містять доказів, відповідно до яких останні могли довідатись про проживання дитини у цій квартирі.

На підставі наведеного суд прийшов до висновку, що договір іпотеки укладено у відповідності з вимогами діючого законодавства і при його укладенні не були порушені права позивача та його неповнолітньої дитини, а тому підстав, передбачених ч. 6 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України, для задоволення позову немає.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Отже, при укладені договорів іпотеки щодо нерухомого майна, право власності або право користування яким мають малолітні діти, обов'язково вимагається дозвіл органів опіки та піклування.

Відповідно до статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків.

Положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надано суду довідку Комітету самоорганізації населення мікрорайону Гречани м.Хмельницького №522 від 04.08.2015 року, видану ОСОБА_3, згідно якої вона проживає і прописана за адресою АДРЕСА_4. На даній житловій площі прописані і проживають 9 чоловік: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_12, ОСОБА_13.

Матірю ОСОБА_8 являється ОСОБА_5, яка являється співвласником квартири №7, яка розташована за адресою: м.Хмельницький, вул.Вокзальна,175.

На момент нотаріального посвідчення договору іпотеки іпотекодавцями ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 була надана довідка про склад сімї від 15.08.2008р. № 294, видана житлово-експлуатаційною конторою № 1, відповідно до якої малолітня ОСОБА_8 в квартирі не зареєстрована. Також ними була подана нотаріусу заява в якій вони стверджували, що неповнолітніх і малолітніх дітей, які мають право власності або право користування квартирою № 7, що розташована за адресою м. Хмельницький, вул. Вокзальна, 175, не мають.

Верховний Суд України в складі Судової палати у цивільних справах за результатами розгляду справи № 6-384цс15 прийняв постанову від 30 вересня 2015 року, в якій сформував правовий висновок про те, що власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Як вбачається з вищевикладеного ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, являються співвласниками в рівних частках квартири №7, яка розташована за адресою: м.Хмельницький, вул.Вокзальна,175, на підставі свідоцтва про право власності на житло № 38, виданого 05.02.2003 р. ОСОБА_3Б уклала кредитний договір з ВАТ «Державний ощадний банк України» 15.08.2008р., відповідно до умов якого отримала кредит в сумі 130,0тис.грн. В забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором був укладений іпотечний договір від 15.08.2008р. № 179/1, за яким передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6. Отже з наведеного вбачається, що предмет іпотеки - квартира №7, яка розташована за адресою: м.Хмельницький, вул.Вокзальна,175 була набута у власність не за кредитні кошти.

Постановою Верховного Суду України від 20 січня 2016 року №6-2940ц15 доповнено правові висновки, викладені в постановах, прийнятих Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15, наступною правовою позицією: правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами 1, 4 ст. 60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Окрім того, ОСОБА_3 заявлено позов в своїх інтересах з посиланням на порушення при укладенні договору іпотеки прав неповнолітньої дитини ОСОБА_8, при цьому будь-яких належних та допустимих доказів на порушення своїх прав позивач та її представник суду не надали.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки договір іпотеки укладено відповідно до вимог чинного законодавства і при його укладенні не було порушено прав позивача та неповнолітньої дитини ОСОБА_8.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст.29,203,215 ЦК України, Законом України «Про охорону дитинства», Законом України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Державний ощадний банк України», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Хмельницької міської ради про визнання недійсним договору іпотеки № 179/1 від 15.08.2008 року, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня проголошення рішення до Апеляційного суду Хмельницької області через Хмельницький міськрайонний суд, а особами, які брали участь у розгляді справи, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: