Справа № 463/319/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/773/739/16 Категорія: 30 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів Стрільчука В.А., Бовчалюк З.А.,

секретар Кирилюк О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до апеляційного суду Львівської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року про відмову у відкритті провадження у справі та на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року про повернення позовної заяви,

В С Т А Н О В И Л А :

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до апеляційного суду Львівської області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди повернуто позивачу для подання до належного суду

Не погоджуючись з указаними ухвалами суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, покликаючись на їх незаконність та необґрунтованість, неповне зясування судом обставин справи, їх недоведеність, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення при їх постановленні норм матеріального та процесуального права, просив ухвали скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвал суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні, виходячи з такого.

Відмовляючи у відкритті провадження по справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до апеляційного суду Львівської області, суд першої інстанції виходив з того, що предметом поданого ОСОБА_1 позову до цього відповідача є оскарження виключно процесуальних дій апеляційного суду Львівської області, повязаних з розглядом справи позивача, а чинним законодавством України не передбачено право особи на відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої внаслідок вчинення процесуальних дій у звязку з розглядом справи та при ухваленні судових рішень у справах цивільної, адміністративної юрисдикції.

Такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Відповідно до статтей 3, 4 ЦПК України та статтей 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у визначений законом спосіб.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Підставою позову є конкретні обставини, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, які викладені у поданих нею заяві та доказах.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду із позовними вимогами про відшкодування моральної шкоди, заподіяної протиправними діями апеляційного суду Львівської області, що спричинило приниження його честі, гідності та ділової репутації. Вважає, що постановленням ухвали від 27.04.2015р., яка на його думку є завідомо неправосудною, по справі №459/591/15-ц, суддя мав намір позбавити його доступу до правосуддя, чим грубо порушив його конституційні права, гарантовані статтуй 8, 40, 55, 56 Конституції України.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

В свою чергу, згідно із статтями 126, 129 Конституції України, судді при здійсненні правосуддя незалежні й підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а також однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до зазначених положень Конституції, судові рішення і, відповідно, дії або бездіяльність судів (суддів) з питань здійснення правосуддя (пов'язаних з підготовкою й розглядом справ у судових інстанціях) можуть оскаржуватись у визначеному порядку до суду вищої інстанції, а не в інший суд першої інстанції.

Останнє порушувало б і принцип незалежності суддів, і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

Суд є органом, який розглядає справи на рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, посадових і службових осіб, а його рішення (дії, бездіяльність) оскаржуються лише в порядку, визначеному ст. 129 Конституції та законодавством про судочинство.

Таким чином, суд (суддя) як орган (особа), що здійснює правосуддя, не може бути відповідачем у цивільній справі. Винятками є лише випадки, коли суд (суддя) виступає не як орган (особа), що здійснює правосуддя, а як будь-яка інша установа (особа). Заяви, скарги, спрямовані на дії судді при здійсненні правосуддя, не підлягають розгляду в суді першої інстанції, оскільки відповідно до закону є інший механізм усунення помилок і недоліків, допущених при здійсненні правосуддя.

Як розяснив Пленум Верховного суду України в п. 10 своєї постанови №8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно із процесуальним законодавством. Оскарження в будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Стосовно доводів позивача в апеляційній скарзі щодо не врахування судом першої інстанції положення ст. 1176 ЦК України слід вказати, що застосування даної норми матеріального права можливе у випадку, коли предметом позову є інші дії чи бездіяльність, зокрема, суду, які не повязані із здійсненням правосуддя, відправленням судочинства, яке має на меті прийняття акту органом судової влади.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обовязків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Позивач не надав суду та не зазначив доказів, що моральна шкода йому спричинена іншими діями суду, а не у звязку з розглядом цивільної справи.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відмовляючи у відкритті провадження за позовом ОСОБА_2 до апеляційного суду Львівської області на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Щодо позовних вимог до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що дана справа в частині вказаних вимог не підсудна Личаківському районному суду м. Львова, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.115 ЦПК України, якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала. Ухвала суду разом із заявою та всіма додатками до неї надсилаються позивачеві.

Відповідно до ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Згідно ч.4 ст.110 ЦПК України позови, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, місцезнаходження відповідача - Державної казначейської служби України, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, позивач проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому позовні вимоги до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди не підсудні Личаківському районному суду м. Львова і судом підставно повернуто матеріали позовної заяви позивачу для подачі до належного суду.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судді та не містять підстав для скасування оскаржуваних ухвал, які постановлені з дотриманням вимог процесуального права.

Керуючись статтями 303, 307, 312-315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року про відмову у відкритті провадження у справі та ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2016 року про повернення позовної заяви в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: