У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю позивачки, представника Управління державної архітектурно- будівельної інспекції в Рівненській області та прокурора,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області та Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Рівненського міського суду від 28 квітня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі позивачка зазначала, що житловий будинок з господарськими будівлями (сарай та навіс) на вул. 70-річчя Жовтня, 18 а, у с. Чудель Сарненського району Рівненської області був збудований у період з 1986 по 1990 роки. Навіс спочатку був деревяним, а у 2008 році переобладнаний, що підтверджується технічним паспортом від 18 грудня 2008 року та свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 16 січня 2009 року.

Відповідно до п. 3.2. розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, не належить до самочинного будівництва: зведення на земельній ділянці тимчасових будівель та споруд, навісів, альтанок, наметів, накриття, сходів, естакад, літніх душових, теплиць, свердловин, криниць, люфт-клозетів, вбиралень, вигрібних ям, замощень, парканів, відкритих басейнів та басейнів із накриттям полегшеної конструкції, погребів, входів в погреби, підпірних стін, воріт, хвірток, приямків, терас, ганків; індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 5 серпня 1992 року.

Згідно з п. 3.1. наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 304 від 13 червня 2012 року „Про затвердження змін до порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації права власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Тому доводи відповідача з приводу невиконання нею припису за неподання повідомлення про початок виконання будівельних робіт з будівництва господарської будівлі є безпідставними.

Стаття 34 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності, який набрав чинності 12 березня 2011 року, визначає порядок направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт після набрання ним чинності. ОСОБА_2 не містить темпоральних застережень, зокрема про поширення його дії на правовідносини, які виникли до набрання ним чинності.

Кодекс України про адміністративні правопорушення був доповнений ст. 188-42 на підставі Закону України від 22 грудня 2011 року № 4220-VI.

Таким чином, ОСОБА_2 України „Про регулювання містобудівної діяльності та ст. 188-42 КупАП, поширюється на правовідносини, які виникли після набрання ними чинності.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Тому вона не могла бути субєктом виконання припису і за його невиконання не може нести адміністративну відповідальність.

Пунктом 1 ч. 12 ст. 41 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності передбачено, що у разі виявлення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, вчинених обєктами нагляду, головні інспектори будівельного нагляду мають право видавати обовязкові до виконання обєктами нагляду приписи про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності.

Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області в актах позапланових перевірок від 22 лютого 2013 року та від 1 липня 2015 року, а також у постановах у справі про адміністративне правопорушення № 146-ф від 7 березня 2013 року та № 209-ф від 15 липня 2015 року посилається на порушення Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23 травня 2011 року.

Порядок віднесення обєктів будівництва до IV і V категорії складності затверджено постановою Кабінету Міністрів України № 557 від 27 квітня 2011 року „Про затвердження Порядку віднесення обєктів будівництва до IV і V категорій складності.

Господарська будівля у вигляді навісу із блоків із відсіву на монолітному бетонному фундаменті покрита шифером і не відноситься до будівлі IV чи V категорії складності, а відноситься до I-II категорії.

Таким чином, викладене свідчить про незаконність та протиправність дій працівників управління ДАБІ у Рівненській області щодо перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил.

Крім цього, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні її клопотання про приєднання до матеріалів справи технічної документації на земельну ділянку та повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 10-1 даної постанови розяснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановлені факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових осіб чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою 9за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Стаття 56 Конституції України передбачає відшкодування моральної шкоди у разі заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Розмір відшкодування завданої їй моральної шкоди нею визначено у сумі 80 000 грн.

Покликаючись на ці обставини, позивачка ОСОБА_1 рішення місцевого суду вважала незаконним та необґрунтованим і просила апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позову.

В запереченні на апеляційну скаргу прокурор рішення місцевого суду вважав законним та обґрунтованим і просив апеляційний суд залишити його без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що вона звернулася в суд із позовом до всіх відповідачів про відшкодування 80 000 грн. моральної шкоди, які просила суд стягнути лише з Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, покликаючись на те, що ця шкода була завдана їй неправомірними діями (рішеннями) відповідача, який незважаючи на збіг строків притягнення її до адміністративної відповідальності, неодноразово намагався повторно притягнути її до такої відповідальності (а. с. 2-7).

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

За змістом ст. ст. 1173 і 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Сферою застосування зазначених норм є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у звязку з прийняттям зазначеними субєктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України від 8 квітня 2011 року № 439/2001 Державна архітектурно-будівельна інспекція України входить до системи органів виконавчої влади.

Отже, під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами доказуванню підлягають: а) наявність шкоди; б) незаконність рішень (дій, бездіяльність) заподіювача шкоди; в) причинний звязок між шкодою та прийняттям незаконних рішень (дій, бездіяльності) заподіювачем. Наявність чи відсутність вини заподіювача в даному випадку правового значення не має.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 3 і 5 постанови № 4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або факт втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що 10 лютого 2012 року працівниками Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області (далі - ДАБІ) було проведено перевірку дотримання позивачкою вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил під час будівництва, в ході якої було встановлено, що за місцем свого проживання на вул. 70-років Жовтня, 18 а, у с. Чудель Сарненського району Рівненської області позивачкою на місці деревяного навісу споруджується господарська будівля із блоків на монолітному бетонному фундаменті без повідомлення інспекції ДАБК у Рівненській області про початок таких будівельних робіт, що є порушенням ст. 34 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності (а. с. 55).

За це адміністративне правопорушення позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у сумі 4 250 грн., який позивачкою був сплачений (а. с. 53).

Крім того, 10 лютого 2012 року ОСОБА_1 було видано припис № 150, яким з дати його отримання від позивачки вимагалося зупинити виконання будівельних робіт з будівництва господарської будівлі на вул. 70-років Жовтня, 18 а, у с. Чудель Сарненського району Рівненської області та до 10 червня 2012 року направити в інспекцію ДАБК у Рівненській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а. с. 54).

Постановою Сарненського районного суду від 19 квітня 2012 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області про скасування постанови № 276-ф від 14 лютого 2012 року, яка була винесена першим заступником начальника ОСОБА_3 державного архітектурно-будівельного контролю у Рівненській області про притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 96 КУпАП та накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 4 250 грн., відмовлено, оскільки дії відповідача визнано правомірними. Крім того, судом було встановлено, що на час проведення працівниками ДАБІ 10 лютого 2012 року перевірки будівництво навісу позивачкою ще не було закінчено, чим повністю спростовуються доводи ОСОБА_1 про те, що навіс нею був збудований у 2008 році (а. с. 14-15).

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки позивачка не виконала припису № 150 від 10 лютого 2012 року в частині направлення в інспекцію ДАБК повідомлення про початок виконання будівельних робіт з дотриманням чинних нормативних вимог, 22 лютого 2013 року за результатами позапланової перевірки, проведеної на будівництві спірної господарської будівлі, працівниками ДАБІ було складено відповідний акт про адміністративне правопорушення та виданий новий припис № 81, яким ОСОБА_4 було зобовязано направити в ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт з будівництва господарської споруди на вул. 70-річчя Жовтня, 18 а, в с. Чудель Сарненського району Рівненської області до 22 лютого 2014 року (а. с. 58-59).

Постановою заступника начальника ДАБК у Рівненській області № 146-ф від 7 березня 2013 року позивачку було притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 5 100 грн. за ст. 188-42 КупАП за невиконання припису № 150 від 10 лютого 2012 року, а саме: за неподання в інспекцію ДАБК повідомлення про початок виконання будівельних робіт (а. с. 56).

Проте постановою Сарненського районного суду від 8 листопада 2013 року постанову № 146-ф від 7 березня 2013 року було скасовано, оскільки при винесенні постанови про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідач не навів обєктивних та передбачених законом доказів, які б підтвердили порушення ОСОБА_1 ст. 41 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності (а. с. 16-17).

1 липня 2015 року працівниками ДАБІ було проведено чергову позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил на вул. 70-років Жовтня, 18 а, у с. Чудель Сарненського району Рівненської області, в ході якого було встановлено невиконання ОСОБА_1 у встановленому законом порядку в строк до 22 лютого 2014 року припису ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області № 81 від 22 лютого 2013 року (а. с. 63-64).

На підставі зазначеного акту перевірки головним державним інспектором Управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Рівненській області 1 липня 2015 року позивачці було видано припис за № 216 (а. с. 65), а 15 липня 2015 року постановою відповідача № 209-ф ОСОБА_1 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 188-42 КупАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у сумі 5 100 грн. за невиконання в строк до 22 лютого 2014 року вимог припису ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області № 81 від 22 лютого 2013 року (а. с. 61-62).

Постановою Сарненського районного суду від 9 вересня 2015 року постанову відповідача № 209-ф від 15 липня 2015 року скасовано, а провадження у справі закрито (а. с. 18-19).

Незважаючи на те, що ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року вказану постанову залишено без змін, суд апеляційної інстанції встановив, що припис № 81 від 22 лютого 2013 року ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області виданий у межах повноважень відповідно до вимог і на підставі ст. 41 Закону України „Про регулювання містобудівної діяльності та Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 553 від 23 травня 2011 року. Позивачем зазначений припис не оскаржувався, умови зазначеного припису ОСОБА_1 у визначений приписом строк до 22 лютого 2014 року не виконано. Наявними у справі доказами підтверджуються обставини про порушення позивачкою ст. 188-42 КпАП України, зокрема невиконання нею у встановлений строк припису ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області № 81 від 22 лютого 2013 року. Водночас суд апеляційної інстанції врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 38 КУпАП адміністративне стягнення може бути накладено не пізніше як через два місяці з дня вчинення правопорушення. Оскільки приписом ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області № 81 від 22 лютого 2013 року ОСОБА_1 було зобовязано направити в ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області повідомлення про початок виконання будівельних робіт з будівництва господарської споруди у строк до 22 лютого 2014 року і у строк, зазначений у приписі, ОСОБА_1 не виконала покладеного на неї приписом обовязку, то про обставини вчиненого правопорушення відповідач ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області дізналася з 23 лютого 2014 року. Відтак саме із вказаної дати розпочався перебіг строку для накладення адміністративного стягнення. Тому постанова у справі про адміністративне правопорушення № 209-ф від 15 липня 2015 року була винесена з порушенням строку, передбаченого ч. 1 ст. 38 КУпАП. Крім того, колегія суддів апеляційного адміністративного суду не погодилася з висновком суду першої інстанції про повторне притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за одне і те саме правопорушення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вона притягувалася до відповідальності за невиконання інших приписів ОСОБА_3 ДАБК у Рівненській області (а. с. 78-80).

В силу правил ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначені обставини мають преюдиціальне значення.

Як було зазначено вище, ОСОБА_1 просила суд про відшкодування їй 80 000 грн. моральної шкоди, завданої Управлінням державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, покликаючись на те, що відповідач, незважаючи на збіг строків притягнення її до адміністративної відповідальності, неодноразово намагався повторно притягнути її до такої відповідальності. При цьому позивачка свої вимоги обґрунтовувала ст. 1173 ЦК України, яка передбачає відшкодування шкоди державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування, а моральну шкоду, незважаючи на залучення нею до участі у справі в якості співвідповідачів Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області та Державної казначейської служби України, просила суд стягнути з Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області, яке до зазначених вище субєктів не відноситься (а. с. 2-7).

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 9 лютого 2016 року встановлено, що повторного притягнення позивачки до адміністративної відповідальності за одне і те саме правопорушення не було.

Як зясовано апеляційним судом, позивачка законних приписів ДАБІ з дотриманням чинних нормативних вимог не виконала, цих приписів в установленому законом порядку не оскаржила, правомірності своїх дій перед судом не довела.

Повідомлення про початок виконання будівельних робіт, які позивачкою направлялися ДАБІ поштою, не містили коду обєкта будівництва, даних про належність та власника земельної ділянки, її цільове призначення, копії будівельного паспорта з відповідним номером і датою його видачі тощо, а тому обґрунтовано були відхилені Управлінням ДАБІ у Рівненській області.

У звязку із цим суд першої інстанції, на переконання колегії суддів, з урахуванням усіх викладених вище обставин справи в їх сукупності прийшов до цілком правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Рівненській області 80 000 грн. моральної шкоди позивачкою не доведені і через це задоволенню не підлягають.

Скасування постановами Сарненського районного суду від 8 листопада 2013 року та 9 вересня 2015 року постанов відповідача № 146-ф від 7 березня 2013 року і № 209-ф від 15 липня 2015 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, на думку колегії суддів, є достатньою і справедливою для позивачки сатисфакцією.

У звязку з викладеним колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, повно і всебічно зясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки доводи поданої апеляційної скарги обґрунтованості зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 308, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Вона може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: