АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________
Провадження № 22-ц /790/4204/16 Головуючий 1 інст. - Матвієвська Г.В.
Категорія: визнання угод недійсними Доповідач - Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 серпня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Гуцал Л.В.,

суддів Трішкової І.Ю., Котелевець А.В.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 березня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання недійсними довіреності, договору дарування нежитлових приміщень та визнання права власності на нежитлові приміщення, -

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним.

Уточнивши позовні вимоги ОСОБА_3 просив суд:

- визнати недійсною довіреність від 10 липня 2012 року, видану позивачем на ім'я ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстровану в реєстрі за № 3940;

- визнати недійсним договір дарування нежитлових приміщень підвалу №9-16, площею 114,6 кв.м., 1-го поверху №38,40,43,44,44а,45,46,46а,48,49,51,53,53а,54, площею 288,5 кв.м., в літ. «А-5», загальною площею 403,1 кв.м., що знаходяться в місті Харкові, вулиця Другої Пятирічки, 61, посвідчений 06 серпня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований за № 4515, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, від імені якого на підставі довіреної від 10 липня 2012 року діяла ОСОБА_2;

- визнати за позивачем право власності на нежитлові приміщення підвалу № 9-16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху №38,40,43,44,44а,45,46,46а,48,49,51,53,53а,54, площею 288,5 кв.м., в літ. «А-5», загальною площею 403,1 кв.м., що знаходяться в місті Харкові, вулиця Другої Пятирічки, 61 (т.1 а.с.67-69).

Посилався на те, що у липні 2012 року він отримав у дар від свого батька ОСОБА_5 перелічені вище нежитлові приміщення підвалу. Речові права на нерухоме майно підлягали обовязковій державній реєстрації. Позивач мав заплановану поїздку за межі України, тому самостійно завершити процес оформлення документації в органах БТІ не мав змоги. ОСОБА_2 запропонувала свою допомогу в оформленні на його імя спірної нерухомості. 10 липня 2012 року у нотаріуса ОСОБА_4 він підписав довіреність на ОСОБА_2 з тією метою, щоб остання отримала витяг про державну реєстрацію прав у КП «ХМ БТІ» та розпочала процедуру переоформлення документів із відповідними комунальними службами. Будь-яких домовленостей щодо надання ОСОБА_2 права вчиняти від його імені інші дії, у тому числі з відчуження належного йому майна, не було. Копії довіреності в нього не залишилося. Як з'ясувалося пізніше, у нотаріуса залишилася довіреність з іншим змістом, за якою він нібито надав ОСОБА_2 право на дарування належного йому майна ОСОБА_1. На підставі цієї довіреності ОСОБА_2, діючи від його імені, подарувала спірні нежитлові приміщення ОСОБА_1. Договір дарування був посвідчений нотаріусом ОСОБА_4.

Посилаючись на те, що він не мав наміру на відчуження належної йому спірної нерухомості, позивач стверджує, що видана ним на імя ОСОБА_2 довіреність та відповідно договір дарування, укладений з використанням цієї довіреності, слід визнати недійсними правочинами, з підстав передбачених ст.ст.203,215 ЦК України.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 березня 2016 року позов задоволено частково визнано недійсною спірну довіреність в частині уповноваження ОСОБА_3 ОСОБА_2 підготовки та одержання усіх необхідних документів, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для укладання договору дарування нежитлових приміщень підвалу № 9-16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху № 38,40,43,44,44а,45,46,46а,48,49,51,53,53а,54 площею 288,5 кв.м. в літ. «А-5» загальною площею 403,1 кв.м., що знаходяться в місті Харкові, вулиця Другої Пятирічки, 61, та дарування належних на праві особистої приватної власності нежитлових приміщень підвалу № 9-16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху № 38,40, 43,44, 44а,45,46,46а,48,49,51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв.м. в літ. «А-5» загальною площею 403,1 кв.м., що знаходяться в місті Харкові, вулиця Другої Пятирічки, 61 на імя ОСОБА_2; визнано недійсним спірний договір дарування нежитлових приміщень підвалу; визнано за ОСОБА_3 право власності на спірні нежитлові приміщення підвалу; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про скасування заходів забезпечення позову та розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції було ухвалено в заочному порядку.

З таким рішенням не погодились відповідачі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про визнання недійсними довіреності та договору дарування та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

В обґрунтування апеляційних скарг заявники посилаються на: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального і процесуального права.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_1, ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримали. ОСОБА_3 вважав апеляційні скарги такими, що не підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Позивач також надав письмові заперечення на апеляційні скарги. Третя особа нотаріус ОСОБА_4 просила апеляційні скарги задовольнити.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судовим розглядом встановлено наступні обставини.

10 липня 2012 року ОСОБА_5 передав безоплатно у власність своєму сину, ОСОБА_3 нежитлові приміщення підвалу № 9-16 площею 114,6 кв.м., 1-го поверху №38,40, 43,44,44а,45,46,46а,48,49,51,53,53а, 54 площею 288,5 кв.м. в літ. «А-5» загальною площею 403,1 кв.м., що знаходяться в місті Харкові, вулиця Другої Пятирічки, 61. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (т.1 а.с.5,6).

Того ж дня, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстром №3940 була посвідчена довіреність, за якою ОСОБА_3 (довіритель) уповноважив ОСОБА_2 (повірену) представляти його інтереси в усіх без винятку установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх форм власності та галузевої належності, в тому числі в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, відповідній ділянці Комунального підприємства «Жилкомсервіс», житлово експлуатаційних органах, і у відповідних комунальних службах, органах та організаціях газопостачання, теплопостачання, водопостачання, електропостачання та телефонного звязку, бюро технічної інвентаризації, у відповідному паспортному відділенні, в правоохоронних органах, архівних установах, органах РАГСу, в тому числі і нотаріальній конторі, з питань:

-одержання витягу про державну реєстрацію прав на нежитлові приміщення №9-16 площею 114,6 кв. м., 1-го поверху №38, 40,43,44,44а,45,46,46а, 48, 49, 51, 53,53а, 54 площею 288,5 кв. м. в літ. А «А-5» загальною площею 403,1 кв. м., що знаходиться в місті Харкові , вулиця Другої П'ятирічки, буд. 61, а також технічного паспорту на вказане вище майно;

-укладання будь-яких договорів та інших документів з відповідними комунальними службами щодо надання комунальних послуг цими службами стосовно вказаних житлових приміщень, представляти інтереси у відповідних службах телефонного звязку з будь-яких питань, в тому числі з питань оформлення та переоформлення телефонного номеру на ім'я довірителя, проведення та оформлення доступу до Інтернету, одержання рахунків, виписок та інших документів;

-підготовки та одержання усіх необхідних довідок та документів, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для укладання договору дарування нежитлових приміщень підвалу №9-16 площею 114,6 кв. м., 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45,46, 36а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м. в літ. «А-5» загальною площею 403, 1 кв. м., що знаходяться у місті Харкові вулиця Другої Пятирічки, буд.61;

-дарування належних довірителю на праві особистої приватної власності нежитлових приміщень підвалу № 9-16 № 38, 40, 43, 44, 44а, 45,46, 36а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м. в літ. «А-5» загальною площею 403, 1 кв. м., що знаходяться у місті Харкові вулиця Другої Пятирічки, буд.61 на ім'я ОСОБА_1, 22 .09. ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Для чого повіреній надано право подавати від імені довірителя заяви, в тому числі заяви про його сімейний стан та належність йому майна на праві особистої приватної власності, довідки, документи, одержувати різного роду довідки документи, правовстановлюючі документи, витяг про державну реєстрацію права власності, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, технічний паспорт, підписувати відповідні договори з різними службами, в разі необхідності платити гроші, комунальні та інші платежі, скрізь розписуватись за довірителя і виконувати інші дії повязані з цією довіреністю (т.1 а.с.58,59).

12 липня 2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на перелічені вище нежитлові приміщення підвалу за ОСОБА_3.

06 серпня 2012 року між ОСОБА_3 (дарувальник), від імені якого діяла за довіреністю (реєстр №3940) від 10 липня 2012 року ОСОБА_2, та ОСОБА_1 (обдарована) був укладений договір дарування спірних нежитлових приміщень, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 за реєстром №4515 (т.1 а.с.57).

Право власності на спірні нежитлові приміщення зареєстровано за ОСОБА_1

10 грудня 2014 року за заявою ОСОБА_3 спірна довіреність (реєстр №3940) від 10 липня 2012 року була скасована і 12 грудня 2014 року на адресу ОСОБА_2 направлено повідомлення про скасування довіреності з вимогою надати всі відомості щодо виконання доручення,передати документи, що були отримані нею як представником в ході виконання доручення.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (ст.1000 ЦК України).

Загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених ч.1 ст.215 ЦК України. Разом з тим, ч. 3 ст. 203 ЦК України є загальною ознакою чинності правочину і може бути застосована в сукупності зі ст.ст. 229-233 ЦК України.

Відповідно до ст.ст.229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.ст.27, 31 ЦПК України саме позивач визначає предмет і підставу позову.

Матеріали справи свідчать, що у позовній заяві та в заяві про збільшення позовних вимог (т.1 а.с.1-3, 67-69) ОСОБА_3, як на підставу позовних вимог, послався лише на загальні норми ЦК України - ст.ст.203,215 ЦК України та не зазначав, яким же чином була спотворена його воля при укладанні одностороннього правочину.

З пояснень позивача та його представників у судовому засіданні вбачається, що ОСОБА_3, як на підставу позовних вимог в частині визнання недійсним спірної довіреності, посилався на те, що він був введений в оману, на те, що він помилявся, а також на те, що він підписував довіреність з іншим текстом. При цьому, позивач не спростовував факт належності йому підпису на тексті довіреності, яка є в матеріалах справи, але зазначав, що при підписанні довіреності він не читав її текст, оскільки довіряв своїй сестрі ОСОБА_2 та нотаріусу ОСОБА_4.

У своєму рішенні, суд першої інстанції зазначив, що позивач в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_2 отримала від нього оспорювану довіреність з правом дарування нежитлових приміщень шляхом його обману.

Надаючи оцінку таким доводам позивача суд першої інстанції вірно зазначив, що довіреність є одностороннім правочином, а тому не може бути визнана недійсною з підстав, передбачених ст.230 ЦК України.

Разом з тим, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо прав, які були надані повіреному за спірною довіреністю та на підставі ст.229 ЦК України, визнав цю довіреність недійсною в частині уповноваження ним ОСОБА_2 на підготовку та одержання усіх необхідних документів, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для укладання договору дарування нежитлових приміщень.

На обґрунтування свого висновку про відсутність волевиявлення ОСОБА_3 на безоплатну передачу свого майна іншим особам, та про укладення правочину під впливом помилки, суд послався на те, що відповідач ОСОБА_2 не спростувала в суді тієї обставини, що ОСОБА_3 не мав можливості завершити оформлення документів після набуття у право власності спірних нежитлових приміщень, та що на запит суду отримана інформація про перетинання позивачем державного кордону України та повернення його в Україну лише 12 серпня 2012 року (після укладення спірного договору). Крім того, суд взяв до уваги і ту обставину, що ОСОБА_1 не було укладено договорів на надання «житлово-комунальних послуг у вказаних нежитлових приміщеннях».

Такий висновок суду не можна визнати законним та обґрунтованим. Обставини, що наведені судом в оскаржуваному рішенні, не є підставою, у розумінні положень ст.229 ЦК України, для визнання правочину недійсним.

Звертає на себе увагу, що позивачем одночасно заявлено про визнання довіреності недійсною з двох самостійних взаємовиключних підстав (ст.ст.229,230 ЦК України).

За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 2 ст.59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Ураховуючи викладене, саме на позивача покладено процесуальний обовязок на підставі належних і допустимих доказів довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 05 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільнах справ про визнання правочинів недійсними»).

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229, ст.203 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Твердження позивача про те, що спірна довіреність не відповідала його волевиявленню в частині визначення її предмету, оскільки він не мав наміру відчужувати нежитлові приміщення на користь своєї матері ОСОБА_1, є бездоказовим.

Питання нотаріального посвідчення правочину врегульовано нормами ст. 209 ЦК України, частина 3 якої передбачає, що нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст.203 цього Кодексу.

Як встановлено судом, спірна довіреність підписана позивачем, що ним визнається, та посвідчена нотаріусом, який зобов'язаний до укладання цивільно-правових угод з'ясувати волевиявлення сторін, роз'яснити сторонам вид правочину, його умови та правові наслідки укладання.

У своїх поясненнях з приводу заявлених вимог приватний нотаріус ОСОБА_4 пояснила, що нею було виконано обов'язкову частину нотаріальних дій, що полягали у з'ясуванні обсягу довіреності, яке просить визначити довіритель у довіреності, при оформленні доручення нею було роз'яснено, які саме дії провадяться. Заперечень проти тексту доручення у позивача не було. Нотаріус стверджувала що всі повноваження, які відображені в тексті довіреності, на момент нотаріального посвідчення у повній мірі відповідали внутрішній волі довірителя.

Як зясовувалось судом дії нотаріуса щодо посвідчення спірної довіреності позивачем не оскаржувались.

Посилання ОСОБА_3 на те, що він не ознайомився з текстом доручення перед його підписанням, оскільки довірився нотаріусу та своїй сестрі ОСОБА_2, не може бути підставою для визнання угоди недійсною з підстав помилки, оскільки помилка внаслідок власного недбальства не є підставою для визнання правочину недійсним (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 05 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільнах справ про визнання правочинів недійсними»).

Слід зазначити і те, що в тексті довіреності повноваження ОСОБА_2 саме на дарування спірних нежитлових приміщень виділені іншим (великими літерами) шрифтом.

Відповідно до положень ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на такі положення закону, доводи позивача та його представників стосовно того, що відсутність волевиявлення ОСОБА_5 на відчуження спірної нерухомості на користь своєї матері підтверджується сукупним аналізом обставин, які передували видачі доручення та відбулись після цього, зокрема, «нелогічність» дій позивача, який отримавши в дар від батька нерухомість вирішив одразу подарувати це майно своїй матері, не є належними та допустими доказами в розумінні процесуального закону на підтвердження вчинення правочину під впливом помилки.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1В (мати позивача) надавала свою згоду, як дружина батька позивача ОСОБА_5, на відчуження останнім на користь сина спірних приміщень про що зазначено в договорі дарування (т.1а.с.5,6).

У суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 на запитання судді-доповідача пояснила, що переоформлення спірних нежитлових приміщень спочатку на сина (позивача), шляхом дарування, а потім на неї, було обумовлено «проблемами у бізнесі» батька позивача ОСОБА_5. За твердженням відповідача таке рішення було прийнято на сімейній раді. На той час вони з ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, в родині були нормальні відносини.

Не є достатнім доказом вчинення одностороннього правочину під впливом помилки і Звіт про поліграфічне обстеження ОСОБА_3 (т.2 а.с.5,6).

Враховуючи наведене, слід дійти висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вчинення одностороннього правочину під впливом помилки.

Рішення суду першої інстанції в цій частині постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним спірного договору дарування та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з приписів ст.ст.203,215,216 ЦК України, та вважав, що договір дарування від 06 серпня 2012 року не відповідає внутрішній волі позивача, вчинений від його імені повіреною особою, яка діяла з перевищенням наданих їй довіреністю від 10 липня 2012 року повноважень, а тому слід визнати договір дарування від 06 серпня 2012 року недійсним, та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом визнання за позивачем права власності на спірну нерухомість.

Такий висновкок суду не ґрунтується на законі.

Як зазначено вище, правові підстави для визнання недійсною довіреності, виданої ОСОБА_3 на імя його сестри ОСОБА_2 на вчинення дій, зокрема, на відчуження нерухомого майна на користь ОСОБА_1 (матері довірителя) відсутні.

Відтак, слід вважати, що при укладені спірного договору дарування від 06 серпня 2012 року, повірена особа ОСОБА_2 діяла в межах наданих їй довіреністю від 10 липня 2012 року ОСОБА_3 повноважень і підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, як і підстави для визнання за позивачем права власності на спірні нежитлові приміщення.

Слід зазначити і те, що в порушення норм процесуального закону, суд ухвалив рішення в заочному порядку, тоді як відповідачі приймали участь в судовому засіданні, висловлювали свою позицію щодо предмету спору, що унеможливлювало ухвалення рішення в порядку, визначеному главою 8 ЦПК України.

З огляду на те, що судом першої інстанції були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1-3 ч.1 ст.309, 313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 22 березня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді