АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 жовтня 2016 року м. Київ

колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Болотова Є.В.,

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В., при секретарі Горбачовій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про тлумачення договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року, -

встановила:

У вересні 2011 року ОСОБА_1звернувся до суду з указаним позовом.

Вимоги обґрунтовував тим, що 18 березня 2011 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу 36 000 грн. 00 коп. в якості авансу для подальшого оформлення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що з вини відповідача договір купівлі-продажу оформлено не було, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь аванс у розмірі 36 000 грн. 00 коп. та неустойку у подвійному розмірі 72 000 грн. 00 коп., три проценти річних у розмірі 1 225 грн. 00 коп., три проценти річних від простроченої суми 5 348 грн. 00 коп.

ОСОБА_2 предявив зустрічний позов, у якому просив винести рішення про тлумачення договору, укладеного 18 березня 2011 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено.

Розтлумачено договір від 18 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як договір організації укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Справа була предметом перегляду в суді касаційної інстанції.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення про задоволення первісного позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і норм процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 вимоги апеляційної скарги підтримав.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявились, про його час і місце повідомлені належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із безпідставності позовних вимог.

Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із наявності підстав для винесення рішення про тлумачення договору, укладеного 18 березня 2011 року.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду не можна.

З матеріалів справи вбачається, що 18 березня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір.

Предметом договору є угода покупця та продавця про передачу та отримання авансу для організації підписання договору купівлі-продажу майна, що належить продавцю квартири АДРЕСА_1.

Згідно п. 3 на підтвердження наміру підписання договору купівлі-продажу нерухомості, в момент підписання даного договору, покупець передав, а продавець отримав суму авансу за нерухомість в розмірі 24 000 грн., що в еквіваленті становить 3 000 доларів США, для використання продавцем виключно для цілей організації підписання договору купівлі-продажу нерухомості, яка оговорена в даному договорі (факт передачі суми авансу у повному розмірі підтверджується підписами продавця та покупця під цим договором).

Пункт 4 договору передбачає, що до підписання покупцем та продавцем договору купівлі-продажу, відповідальність за збереження документів по відчуженню нерухомості організовує виконавець.

Згідно п. 5 продавець самостійно або за допомогою третіх осіб (в тому числі виконавця) організовує підготовку підписання договору купівлі-продажу не пізніше 18 травня 2011 року .

Пунктом 8 договору передбачено, що у випадку не укладення договору купівлі-продажу у строк, передбачений сторонами вище, з причин залежних від продавця, останній рахується таким що не виконав своїх обовязків по даному договору та зобовязується в трьохденний строк повернути покупцю вищевказану суму авансу, а також неустойку (штраф) у розмірі 2 400 грн. в присутності виконавця, а покупець зобовязується оплатити послуги виконавця у розмірі не меншому ніж половина суми неустойки.

Пунктом 9 договору передбачено, що у випадку не укладення договору купівлі-продажу у строк, передбачений сторонами вище, з причин залежних від покупця, останній рахується таким що не виконав своїх обовязків по даному договору та зобовязується в трьохденний строк передати продавцю неустойку (штраф) у розмірі суми авансу в наступному порядку: сума авансу покупцю не повертається, а продавець зобовязується оплатити послуги виконавця у розмірі не меншому ніж половина суми неустойки.

Сума авансу, передана покупцем продавцю, становить 24 000 грн. 00 коп.

Між сторонами також укладено додаткову угоду до договору, відповідно до умов якої сума авансу збільшується на 12 000 грн. 00 коп. та становить 36 000 грн. 00 коп.

Обґрунтовуючи зустрічний позов, ОСОБА_2 вважав спірний договір організаційним, тобто таким, що був укладений з метою організації підписання договору-купівлі продажу квартири, а сума коштів за договором сплачується за виконання організаційних дій, передбачених п. 10 договору - звільнення квартири, зняття з реєстраційного обліку, виготовлення довідок, витягів, рішень, сплати державного мита.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Вирішуючи спір, суд розтлумачив укладений договір.

Проте, суд не звернув своє уваги, що укладений договір за своєю формою, умовами, правами та обовязками сторін, є зрозумілим, та таким, що не потребує додаткового розяснення.

Укладений договір містить предмет, строки виконання зобовязань, умови про відповідальність сторін тощо.

Таким чином, висновок суду про тлумачення договору є помилковим.

Обґрунтовуючи первісний позов, ОСОБА_1 зазначив, що покупець передав продавцю кошти у розмірі 36 000 грн. 00 коп., які не є ані передплатою (авансом) за попереднім договором, ані частковою оплатою або забезпеченням зобовязання за договором купівлі-продажу, сума не забезпечує виконання зобов'язання, а є позикою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості.

Виходячи з умов укладеного договору від 18 березня 2011 року, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 не надавав грошові кошти у власність ОСОБА_2 як позику, а останній не зобовязувався їх повернути в обумовлені строки. Повернення коштів за договором було можливе лише як відповідальність сторін за невиконання умов договору.

Проте, оскільки позов заявлено з підстав стягнення позики, колегією суддів не перевіряється дотримання умов договору, який фактично укладено між сторонами.

Висновок суду про безпідставність позову про стягнення позики є законним та обґрунтованим.

Відповідно до п. 1, п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду від 17 квітня 2014 року в частині розвязання зустрічного позову постановлено з порушенням норм матеріального права, відтак підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог в цій частині.

В решті рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 1, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 314 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 квітня 2014 року в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про тлумачення договору скасувати.

В цій частині ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про тлумачення договору відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Є.В. Болотов

Судді: І.М. Білич

ОСОБА_3