АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 594/1258/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Губіш О.А.
Провадження № 22-ц/789/595/16 Доповідач - Шевчук Г.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Ідея Банк на рішення Борщівського районного суду від 8 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Ідея Банк до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави ,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Борщівського районного суду від 8 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Звернуто стягнення в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 28 листопада 2008 року №856.70015 в сумі 14862, 33 доларів США на предмет договору застави транспортного засобу: транспортний засіб Daewoo Lanos TF69Y (легковий седан-В) 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний №ВО5639АМ, зареєстрований в Заліщицькому ВРЕР ДАІ в Тернопільській області 22.11.2008 року та належить останньому згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 054949, виданого Заліщицьким ВРЕР ДАІ в Тернопільській області 22.11.2008 року, шляхом продажу вказаного автомобіля публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» будь якій третій особі покупцю від імені власника за ціною не нижче ринкової, визначеної незалежним суб'єктом оціночної діяльності, для чого надати ПАТ «Ідея Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ідея Банк» 5040 (п'ять тисяч сорок) грн. 40 коп понесених судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ Ідея Банк просить змінити рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовну вимогу про вилучення заставного трансопортного засобу посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування вимог зазначає, що судом першої інстанції необгрунтовано відмовлено у вилученні автомобіля, оскільки банк буде позбавлено реальної можливості примусового виконання рішення, крім того судом не встановлено способу захисту прав Банку шляхом примусового вилучення предмету застави для подальшого продажу в рахунок погашення кредитних зобов'язань .

Сторони в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення .

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції вірно виходив з того, що оскільки відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту не виконав, то вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості підлягають задоволенню.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови у вилученні транспортного засобу, а в інших частинах не оскаржується, то виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», рішення суду перевіряється лише в оскаржуваній частині.

Відмовляючи в задоволенні вимог в частині вилучення у відповідача чи інших осіб предмету застави та передання такого в управління позивачу, суд першої інстанції вірно виходив з того, що правових підстав для задоволення позовних вимог немає. Колегія суддів погоджується з даним висновком суду виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 28 листопада 2008 року між ВАТ "Плюс Банк" та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №856.70015, відповідно до якого (п.1.1 договору) банк надав відповідачу кредит у розмірі 8798 доларів США для придбання транспортного засобу Daewoo Lanos TF69Y (легковий седан-В) 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний №В05639АМ, у AT «Українська Автомобільна Корпорація» та оплату комісійних за перевірку пакету документів та розгляд кредитної заявки у розмірі 1, 00 % від частини кредиту, яка перераховується продавцю в оплату транспортного засобу, з кінцевим терміном повернення до 28 листопада 2015 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №856.70015 від 28.11.2008 року, 28.11.2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір застави транспортного засобу, згідно п.1.1 якого відповідач надав в заставу: транспортний засіб Daewoo Lanos TF69Y (легковий седан-В) 2008 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, реєстраційний №В05639АМ, зареєстрований в Заліщицькому ВРЕР ДАІ в Тернопільській області 22.11.2008 року та належить останньому згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ВОС 054949, виданого Заліщицьким ВРЕР ДАІ в Тернопільській області 22.11.2008 року. За згодою сторін, оціночну вартість предмета застави в цілому встановлено в розмірі 54441 грн. (п.1.2 даного договору).

В зв'язку з тим, що позичальник належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, то станом на 22.10.2015 року заборгованість становить 14862, 33 доларів США, з яких основний борг складає 379, 81 доларів США, прострочений борг 6347, 88 доларів США, прострочені проценти 8055, 89 доларів США, строкові проценти 78, 75 доларів США.

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України «Про заставу» від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Як встановлено ст.590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок реалізації предмета застави регламентований ЦК України та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV.

Згідно ч.1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Частинами 2 та 3 статті 25 цього закону встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Якщо інше не передбачено рішенням суду, реалізація предмета забезпечувального обтяження проводиться шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Як встановлено ч.1 ст.52 та ч.1 ст.54 цього закону, звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Згідно п.5 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

За змістом цих норм закону, звернення стягнення на предмет застави є самостійним способом виконання рішення, а його вилучення у боржника, передача на зберігання (в управління) та реалізація в процесі примусового виконання рішення відноситься до компетенції державного виконавця, який діє в межах своїх повноважень, що визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги про те, що стягувач фактично позбавлений реальної можливості примусового виконання рішення, оскільки суд не встановив способу передачі предмети застави банку для подальшої реалізації, не ґрунтується на нормах законів, що регулюють питання звернення стягнення на предмет застави та примусового виконання рішення суду.

Крім того відповідно до п. 2.4.13 договору застави заставодержатель, має право в будь-який час вилучити в заставодавця та/або третіх осіб предмет застави, де б та в кого б він не знаходився, й передати його на зберігання на майданчик заставодержателя або сторонньої організації ( особи) - зберігана, при настанні будь-якої з умов, передбачених підпунктом 2.4.11 договору. Предмет застави повертається заставодавцю або іншими уповноваженим на це відповідно до закону особам після усунення порушень чи обставин, які стали підставою його вилучення. Заставодержатель має право залучати для здійснення зазначених дій сторонніх організацій (осіб). Витрати заставодержателя та сторонніх організацій (осіб), пов'язані з вилученням, транспортуванням до місця зберігання, зберіганням та поверненням предмету застави, покладаються на заставодавця. При виконанні зазначених дій вважається, що заставодержатель управляє предметом застави та діє як повноважений представник заставодавця, а цей договір є згодою заставодавця на виконання заставодержателем зазначених вище дій. Всі несприятливі наслідки вилучення предмету застави покладаються на заставодавця.

Тобто, вказаною умовою договору передбачено досудове врегулювання вилучення предмету застави.

Суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що доказів, які б свідчили, що між сторонами існує спір щодо вилучення на користь позивача предмету застави, і таким чином порушено права позивача суду надано не було, не здобуто таких і в ході розгляду справи.

Відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Інші доводи апеляційної скарги фактично повторюють вимоги заявника, які були досліджені в суді першої інстанції, з яких було зроблено висновки суду, з якими погодилась колегія суддів, а тому вони не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому не може бути скасованим з підстав, що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ч.1, п.1 ст.307, ст.ст.308; 313; 314; 317; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Ідея Банк відхилити.

Рішення Борщівського районного суду від 8 лютого 2016 року залишити без змін..

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ннею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_3