Номер провадження: 22-ц/785/2339/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1 Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Сватаненка В.І., Суворова В.О.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 рокупо справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування садового будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2007 року ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_3 за участю третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування садового будинку на підставі ст.55 та ст.57 ЦК України ( в ред. 1963року), посилаючись на те, що 27.04.2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 було посвідчено договір дарування, за яким позивач, подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Одесі, по 2-му Морському провулку,10, садового товариства «Морське» і складається в цілому з одного ракушнякового садового будинку під літ.«А», загальною площею 52,1 кв.м. та належних до нього будівель та споруд сараю під літ.«Г», уборної під літ.«Е», душу під літ.«Д», огородження №1-3, мощення -1, розташованих на земельній ділянці площею 328 кв.м.

Позивач зазначив, що договір дарування було укладено ним в момент, коли в силу хворобливого стану він не міг розуміти значення своїх дій, не виявляв своєї справжньої волі і не усвідомлював про правові наслідки своїх дій. Крім того, договір дарування був укладений ним внаслідок збігу важких обставин і на вкрай невигідних для нього, умовах. Протягом тривалого часу, що передував складенню угоди, позивач страждав важкими хронічними захворюваннями, які супроводжувалися тимчасовими розладами психічної свідомості на фоні перенесеної закритої черепно-мозкової травми і струсу мозку. Так у 1993 році він проходив стаціонарне лікування й обстеження в Одеській міській клінічній лікарні №3 з діагнозом хронічний церебральний арахноідіт у стадії нестійкої ремісії з диєнцефальними проявами і після проведеного лікування був виписаний під нагляд невропатолога за місцем проживання; в 1996 році був госпіталізований у нейротравматологічне відділення Одеської міської клінічної лікарні №11 і був виписаний під нагляд невропатолога за місцем проживання; у 2000 році був госпіталізований в Одеську міську клінічну лікарню №3, пройшовши курс стаціонарного лікування, знову виписаний під спостереження дільничного терапевта, кардіолога і невропатолога. У червні 2001 року йому, позивачу, у звязку зі стійкою втратою працездатності була встановлена інвалідність 2-ї групи.

Позивач вважає, що ОСОБА_3, яка є його донькою, скориставшись його, хворобливим станом, при якому він тимчасово не міг у повному обсязі розуміти значення своїх дій і їх наслідків, оформила договір дарування садового будинку в садовому товаристві «Морський», що був йому особисто подарований у 1998 році ОСОБА_5

Позивач зазначив, що після нотаріального посвідчення договору дарування, який відноситься до категорії реальних угод, відповідачка фактично не виконала умови дарування, оскільки майно у своє користування та володіння не прийняла, так як він, позивач, з 1998 року постійно проживає в садовому будинку, у ньому знаходиться його майно, особисті речі, він виконує господарські роботи на земельній ділянці, доглядає за домашніми тваринами й при цьому особисто сплачує членські внески в садове товариство «Морське» й особисто несе витрати по оплаті за електроенергію і водопостачання в садовому будинку.

Усі ці роки ОСОБА_2 вважав себе єдиним власником садового будинку і навіть не припускав, що в 2001 році він здійснив відчуження цього будинку - подарував його донці, з якою взаємовідносини були далекі від добрих і між ними завжди були непорозуміння і відчуження, що приводило до сварок. Лише у листопаді 2007 року під час чергової сварки з донькою з її слів стало відомо, що в квітні 2001 року він, подарував спірний садовий будинок ОСОБА_3 і після цього вона, відповідачка, заявила йому про необхідність звільнити будинок та повідомила його про те, що хоче цей будинок продати стороннім людям.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 травня 2008 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено, накладено арешт на майно, яке належить ОСОБА_6 , а саме садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Одесі по Другому Морському провулку, 10, садового товариства «Морський».

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2010 року клопотання ОСОБА_2 задоволено, по справі призначено судово-психіатричну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року клопотання ОСОБА_2 задоволено, по справі призначено судову психіатричну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 02 червня 2014 року по справі призначено стаціонарну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову на підставі ст. 55 ЦК України ( в ред. 1963року) скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено частково, визнано недійсним договір дарування садового будинку з належними до нього будівлями и спорудами, що знаходяться в м. Одесі по 2-му Морському провулку, 10, укладений 27 квітня 2001року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 і зареєстрований у реєстрі за № 2631. Повернуто ОСОБА_2 садовий будинок з належними до нього будівлями і спорудами , що знаходяться в м. Одесі по 2-му Морському провулку, 10.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України від 25 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення апеляційного суду в Одеській області від 22 червня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 27.04.2001 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за номером реєстрі №2631 посвідчено договір дарування, за умовами якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар садовий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Одесі, по 2-му Морському провулку,10, садівничого товариства «Морське», і складається в цілому з одного ракушнякового садового будинку під літ.«А», загальною площею 52,1 кв.м. та належних до нього будівель та споруд сараю під літ.«Г», уборної під літ.«Е», душу під літ.«Д», огородження №1-3, мощення -1, розташованих на земельній ділянці площею 328 кв.м.

Право власності на ОСОБА_3 було зареєстровано 22.06.2001 року в КП «ОМБТІ та РОН» під №285 стор. 43 в книзі №8с.

ОСОБА_7 ст.243 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Правильною є оцінка судом обставин, що ОСОБА_3 фактично не прийняла в дар спірне майно, так як наведене спростовується тим, що 22.06.2001 року ОСОБА_3 зареєструвала своє право власності на спірний садовий будинок в КП «ОМБТІ та РОН» під №285 стор. 43 в книзі № 8с; з травня 2001 року набула членство в Житлово-будівельному товаристві «Морське» (том 1, а.с.128-130); набула на своє імя право власності на земельну ділянку під цим будинком на підставі рішення Одеської міської ради від 29.04.2002 року №184-XXIV і отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий 17.06.2004 року Одеським міським управлінням земельних ресурсів.

Суд правильно оцінив доводи ОСОБА_2, що про порушення своїх прав він дізнався лише у листопада 2007 року, з причин чого пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 27.04.2001 року, так як з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був членом правління садівничого товариства «Морське», в членстві якого перебувала і його донька ОСОБА_3 як власник спірного садового будинку; ОСОБА_2 одночасно з ОСОБА_3 здійснювали приватизацію протягом 2001-2002 років земельних ділянок у садівничому товариства «Морське»: позивач земельної ділянки в м.Одесі по пров.2-й Морський,3, а відповідачка - по пров.2-й Морський, 10, у звязку з чим оформлення приватизаці здійснювалося одними спільними документами та приймалося одне відповідне рішення міської ради від 29.04.2002 року №184-XXIV, до переліку якого входили і ОСОБА_2, і ОСОБА_3, та видавалися в подальшому державні акти про право власності на земельні ділянки.

Також суд правильно оцінив доводи позивача та вважав їх безпідставними про недійсність укладеного ним договору дарування внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для нього умовах, що відповідає положенням ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року).

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Виходячи з вищевикладеного та враховуючи, що договори дарування належать до безоплатних правочинів, за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобовязань матеріального характеру, суд обгрунтовано вважав недоведеним укладення позивачем ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 спірного договору дарування внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних для позивача умовах.

При цьому суд вважає взаємовиключними правові обґрунтування позивачем та його представником недійсності спірного договору дарування за двома різними нормами матеріального права: ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) та ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року).

Відповідно до ч.1 ст.55 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.16 постанови від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правила цієї статті поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

ОСОБА_7 із чч.6,7 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоровя, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

ОСОБА_7 комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №114, складеного 19 серпня 2014 року Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоровя» на виконання ухвали суду про призначення експертизи (далі по тексту ОСОБА_7 експертизи), зроблено висновок, що ОСОБА_2 «на момент укладення ним договору дарування 27 квітня 2001 року страждав хронічним хворобливим психічним розладом: «Органічним аффективним розладом, у вигляді вираженого депресивного і іпохондричного синдромів, із змінами особистості по органічному типу», що відповідало діагностичним критеріям рубрики F06,8 по МКБ 10-го перегляду. При цьому ступінь вираженості психічних розладів, зниження волі і критичних функцій в період часу, що досліджувався, була така, що абсолютно позбавляла його здібності розуміти фактичне значення своїх дій і керувати ними, передбачити їх можливі соціальні та особисті наслідки на момент укладення ним договору дарування 27 квітня 2001 року.»

Даючи оцінку висновку в ОСОБА_7 експертизи суд обгрунтовано не взяв його до уваги, оскільки, зокрема, з мотивувальної частини ОСОБА_7 експертизи вбачається, що висновок про психічне захворювання ОСОБА_2 фактично був зроблений на підставі його, позивача, субєктивних пояснень, та оглядів й досліджень стану позивача під час його перебування на стаціонарній експертизі в 2014 році, тобто через 13-ть років після дати укладення спірного договору.

При цьому суд правильно виходив з того, що при зверненні до суду з позовом (03.12.2007 року) ОСОБА_2 жодним чином ні в тексті позовної заяви, ні в усних та письмових поясненнях не вказував про своє звернення до медичних закладів за будь-якою психіатричною допомогою, в тому числі й до відділення неврозів Одеського обласного психоневрологічного диспансеру. Більш того, позивач не звертався до суду із клопотаннями щодо вилучення медичної документації з ООПНД, обмежившись лише вилученням медичної документації з Одеської міської клінічної лікарні №11 та Одеської міської клінічної лікарні №3, в яких записів про психічну хворобу, розлади психічної діяльності станом на час укладення спірного договору дарування судом не виявлено. Лише після неодноразового призначення судом експертизи та відмови експертів провести відповідну судову експертизу за недостатністю документів, він надав до суду нотаріально засвідчену копію з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД), яка була долучена до матеріалів справи за його, ОСОБА_2, заявою від 14.06.2012 року через канцелярію суду.

ОСОБА_7 статті 6 Закону України «Про психіатричну допомогу», яка регламентує конфіденційність відомостей про стан психічного здоровя особи та надання психіатричної допомоги, документи, що містять відомості про стан психічного здоровя особи та надання їй психіатричної допомоги, повинні зберігатися з додержанням умов, що гарантують конфіденційність цих відомостей. Вилучення оригіналів цих документів та їх копіювання може здійснюватися лише у випадках, встановлених законом.

Оригінал індивідуальної карти амбулаторного хворого ООПНД на ОСОБА_2 до суду не надано; з листа Обласного психоневрологічного диспансеру №396 від 18.03.2013 року вбачається, що позивачу надавалася ксерокопія з цієї картки.

Втім саме нотаріально засвідчена копія з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого ОСОБА_2 з ООПНД є головним чинником висновку ОСОБА_7 експертизи, в мотивувальній частині якого експерти вказали, що пріоритетною в експертних дослідженнях є зазначена медична документація.

ОСОБА_7 ст.47 Закону України «Про нотаріат», яка регламентує вимоги до документів, що подаються для вчинення нотаріальної дії, в редакції що діяла на момент засвідчення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 вірності копії з оригіналу медичної картки та копії з нотаріальної копії, передбачено, що документи, викладені на двох і більше аркушах, що подаються для вчинення нотаріальної дії, повинні бути прошиті у спосіб, що унеможливлює їх розєднання без порушення цілісності, а аркуші пронумеровані і скріплені печаткою юридичної особи, яка видала документ.

Крім того, згідно абзацу четвертого п.22 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 року №283/8882, яка діяла на момент засвідчення 21.02.2011 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 вірності копії з оригіналу медичної картки, нотаріусами не приймаються для вчинення нотаріальних дій документи, викладені на двох і більше окремих аркушах, якщо аркуші не прошито у спосіб, що унеможливлює їх розєднання без порушення цілісності, а аркуші не пронумеровано і не скріплено підписом посадової (уповноваженої на те) особи та печаткою юридичної особи, яка видала документ. При цьому, згідно п.255 та п. 256 цієї Інструкції нотаріуси засвідчують вірність копій (фотокопій) документів, виданих юридичними особами за умови, що ці документи не суперечать законові, мають юридичне значення і засвідчення вірності їх копій (фотокопій) не заборонено законом; Вірність копії (фотокопії) з копії (фотокопії) документа може бути засвідчена нотаріусом, якщо вірність копії (фотокопії) засвідчена в нотаріальному порядку або якщо ця копія (фотокопія) видана юридичною особою, що видала оригінал документа. В останньому випадку копія документа має бути викладена на бланку юридичної особи з прикладенням печатки і з відміткою про те, що оригінал документа знаходиться в справах юридичної особи, яка видала документ.

З нотаріально засвідченої копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД), засвідченої 21.03.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 з нотаріальної копії, яка була засвідчена цим же нотаріусом 21.02.2011 року з оригіналу документу, вбачається, що медична картка викладена не на одному аркуші, а на кількох аркушах, які не прошиті у спосіб, що унеможливлювало б їх розєднання без порушення цілісності, аркуші не пронумеровані, не скріплені печаткою юридичної особи (ООПНД), яка видала документ.

З огляду на вищевикладене, враховуючи вимоги ч.1 ст.58 ЦПК України, що регламентує належність доказів, та вимоги ст.59 ЦПК України, згідно яких суд не взяв до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, суд дійшов правильного висновку про неналежність та недопустимість доказу - засвідченої копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого з Одеського обласного психоневрологічного диспансеру (ООПНД) на хворого ОСОБА_2, а відтак й висновку ОСОБА_7 експертизи, що зроблений на підставі цього документу.

Порядок призначення та проведення експертизи визначається Законом України «Про судову експертизу», Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №53/5 від 8 жовтня 1998 року .

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 1997 року №8 «Про судову експертизу у кримінальних і цивільних справах» при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен зясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; чи не було обставин, які виключали участь експерта у справі; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові обєктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

ОСОБА_7 положень Закону України «Про психіатричну експертизу» психіатрична допомога - це комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоровя осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади; амбулаторна психіатрична допомога це психіатрична допомога, що включає в себе обстеження стану психічного здоровя осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд, медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади, в амбулаторних умовах;

Правильно оцінені судом записи в нотаріально засвідченій копії з нотаріальної копії індивідуальної карти амбулаторного хворого ОСОБА_2 з ООПНД від 29.12.2000 року, в яких лікар «Калинин» зробив записи про звернення до нього ОСОБА_2 - 29.12.2000 року, 08.02.2001 року, 19.04.2001 року, тобто перед укладенням спірного договору дарування, та вже аж 01.11.2010 року, тобто по необхідності проведення судової психіатричної експертизи. В копії медичної карти викладені субєктивні пояснення ОСОБА_2 щодо стану свого здоровя та відсутні будь-які посилання лікаря на спеціальні заходи, спрямовані на обстеження стану психічного здоровя позивача, його лікування, нагляд та догляд за ним, його медико-соціальну реабілітацію з 29.12.2000 року до 01.11.2010 року та в подальшому.

При цьому суд виходить з того, що як до укладення спірного договору дарування, так і після ОСОБА_2 вів соціально активний образ життя, вчиняв юридично значимі дії, зокрема: був членом правління садівничого товариства «Морське»; здійснював приватизацію земельної ділянки по провулку 2-й Морський,3; укладав договори на обслуговування контейнерів з ТОВ «Промтоварний ринок» в 2000 році та 2002 році; отримав водійські права в 2002 році у відділі Державтоцінспекції. При цьому будь-яких підтверджень наявності у ОСОБА_2 в ці періоди психічних розладів суду не надано та не встановлено.

За викладених обставин суд правильно вважав, що висновок експертизи викладений в ОСОБА_7 комісійної стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи №114 від 19.08.2014 року не відповідає фактичним даним, а його обґрунтованість не узгоджується з матеріалами справи.

Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства та обставини справи в їх сукупності, що позивач у відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України беззаперечними доказами не довів, що він на час укладення спірного договору дарування від 27.04.2001 року перебував в стані, коли не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, за таких обставин суд обгрунтовано дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_2.

За викладених обставин колегія суддів вважає, районний суд повно і всебічно досліджені обставини справі, правильно визначено характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неправильну оцінку судом доказів акту комісійної стаціонарної експертизи № 114 від 19 серпня 2014 року, яку суд вважав проведеною на підставі неналежних та недопустимих доказів, пропуск строку позовної давності, який позивач вважає не порушеним як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є обґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Висновок суду щодо правової оцінки акту № 114 психолого-психіатричної експертизи є необґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

ОСОБА_9