Категорія 43 Доповідач Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючої : Копаничук С.Г.

Суддів: Іванюка М.В. ,Колоса С.С.

при секретарі: Топольській В.О.

за участю ОСОБА_2, його представника адвоката Чубенко С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 ,ОСОБА_6 ,в інтересах якого діє ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Вінницького міського суду від 18.11.2015 року ,-

В с т а н о в и л а :

У травні 2005 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4 .,ОСОБА_6 ,в інтересах якого діє ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні, володінні та розпорядженні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації. Послався на те, що йому на підставі договору дарування від 10.12.2003 року на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Після укладення шлюбу з ОСОБА_5 ,остання була зареєстрована та проживала у належній йому квартирі ,як і донька від їх шлюбу ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу 09.11.2010 року він тимчасово перейшов проживати до батьків. Бувша дружина вийшла заміж , продовжує мешкати в його квартирі з чоловіком та їх спільною дитиною ОСОБА_6, які вселились в квартиру без його дозволу , змінили замок і в квартиру його не пускають. Посилаючись на те, що квартира є його особистою власністю, а не спільною власністю подружжя, а тимчасові жильці, що вселились без згоди власника підлягають виселенню без надання іншого приміщення та посилаючись на захист його прав власника ,просив усунути перешкоди в користуванні квартирою, шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6

Рішенням Вінницького міського суду від 18.11.2015 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_2 перешкоди в користуванні власністю - квартирою АДРЕСА_2. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 разом з неповнолітнім ОСОБА_6 з квартири позивача без надання іншого жилого приміщення, знято ОСОБА_5 разом з неповнолітнім ОСОБА_6 з реєстрації із зазначеної квартири.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, що діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, просить зазначене рішення суду в частині виселення її та неповнолітнього ОСОБА_6 скасувати через порушення норм матеріального і процесуального права, а по справі ухвалити нове рішення, яким в задоволенні цієї частини вимог - відмовити. Зазначила, що суд не врахував того, що вона вселилась у дану квартиру зі згоди позивача як член його сім'ї з того часу зареєстрована і проживає у цій квартирі .В 2014 році у неї народився син ОСОБА_6, який проживає з нею. Суд не врахував положення ч.4 ст.156 ЖК ,що припинення сімейних відносин з власником не позбавляє її права користування квартирою. Вона не чинить перешкоди власнику у користуванні квартирою .

Заперечуючи проти скарги позивач вважає рішення суду в оскаржуваній частині законним і обґрунтованим ,а доводи скарги безпідставними.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь в справі, перевіривши матеріали справи рішення суду та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що однокімнатна квартира АДРЕСА_1. належить позивачу на підставі договору дарування від 10.12.2003 року. ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі до 09.11.2010 року, від якого мають дочку -ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 разом з дитиною продовжує мешкати в спірній квартирі. З нею мешкає чоловік ,шлюб з яким зареєстровано 12.08.2014 року та спільною дитиною ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2, продовжує мешкати в спірній квартирі.

Задовольняючи позов в частині виселення бувшої дружини та дитини ,суд першої інстанції виходив з того, що вони мешкають в однокімнатній квартирі позивача, відповідачка ОСОБА_5 втратила статус колишнього члена сім'ї ОСОБА_2, вийшовши вдруге заміж і створивши нову сім'ю ,в якій народилась спільна дитина, а тому його право підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення з квартири відповідачів.

Проте погодитись із такими висновками суду не можна.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником.

Аналогічну норму містить також ст.156 ЖК України якою передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить ,користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, зокрема один з подружжя власника, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника житла користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; воно є похідним від права користування власника - із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї (в тому числі колишніх).

З матеріалів справи ,пояснень позивача вбачається, що ОСОБА_5 вселилась в спірну квартиру зі згоди позивача після реєстрації шлюбу, як член сім'ї власника квартири, зареєструвалась у ній та залишилась проживати з їх донькою і після його розірвання шлюбу, як колишній член сім'ї власника квартири ,з чим погоджувався і позивач. Дана квартира є постійним місцем проживання відповідачки. Доказів ,що при вселенні ОСОБА_5 між сторонами існувала інша угода про порядок користування квартирою ,суду не надано.

Крім того, відповідно до ст.64 ЖК неповнолітня донька сторін - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, має право користування жилим приміщенням у спірній квартирі. Оскільки спору між сторонами щодо визначення ними місця проживання доньки разом із матір'ю немає і рішенням суду її місце проживання не визначено з позивачем, ОСОБА_5 має право на проживання разом з дочкою в спірній квартирі.

Таким чином, за обставин ненадання доказів набуття ОСОБА_5 права користування іншим житловим приміщенням , припинення сімейних відносин з власником квартири - позивачем не позбавляє колишнього члена сім'ї ОСОБА_5 права користування займаним приміщенням ,яке

Разом із тим відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Проте таких підстав не встановлено і позовні вимоги з цих підстав не заявлялися.

Що стосується виселення малолітнього ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_2, то хоча він не відноситься до членів сім'ї позивача, проте колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до змісту статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає,

Встановлено і не оспорюється що ОСОБА_5 народила ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, маючи постійним місцем проживання спірну квартиру та останній з народження проживає разом із нею.

Отже, місцем проживання малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає, тобто в даному випадку з ОСОБА_5

Згідно ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Докази про те, що ОСОБА_5 має право користування іншим житловим приміщенням відсутні.

За таких обставин доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу , висновок суду першої інстанції про задоволення позову в частині виселення ОСОБА_5 з малолітнім сином є необґрунтованим .

Оскільки суд допустив невідповідність висновків суду встановленим обставинам та неправильно застосував норми матеріального права ,колегія суддів вважає, що рішення суду залишатись в силі не може і відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення - про відмову у задоволенні позову до цих відповідачів.

Керуючись ст.ст.29, 391, 405 ЦК України ,ст.ст. 64, 156 ЖК України, ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду від 18.11.2015 року в частині усунення перешкод в користуванні та володінні квартирою шляхом виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6 та зняття їх з реєстрації скасувати і в задоволенні цієї частини позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: