У Х В А Л А

і м е н е м у к р а ї н и

20 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,

Леванчука А.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області, ОСОБА_4 про визнання незаконними рішень, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 7 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому зазначала, що рішенням Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 20 серпня 1997 року № 280/5 їй виділена земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. У 1998 році вона отримала схематичний ситуаційний план цієї земельної ділянки і певний час користувалась нею, але житловий будинок не будувала. На початку 2014 року їй стало відомо, що рішенням Дальницької сільської ради від 27 червня 2001 року № 427/1 земельна ділянка у неї вилучена і рішенням цієї ж ради № 428 від 27 червня 2001 року передана у користування ОСОБА_4 для індивідуального будівництва, а рішенням від 14 жовтня 2003 року № 309 - передана йому у власність з видачею державного акта на право власності на земельну ділянку.

Посилаючись на те, що земельна ділянка вилучена у неї та передана ОСОБА_4 незаконно, уточнивши позовні вимоги, просила визнати недійсними: рішення Дальницької сільської ради від 27 червня 2001 року № 427/1 про вилучення у неї земельної ділянки площею 0,10 га по АДРЕСА_1, рішення Дальницької сільської ради від 27 червня 2001 року № 428 про надання цієї земельної ділянки у постійне користування ОСОБА_4, рішення Дальницької сільської ради від 14 жовтня 2003 року № 309 про передачу земельної ділянки ОСОБА_4 у власність. Також просила визнати недійсним державний акт, виданий ОСОБА_4 на земельну ділянку, і зобов'язати останнього не чинити перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 березня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 7 липня 2015 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 березня 2015 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконними рішень Дальницької сільської ради Одеської області та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Визнано недійсними рішення Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області №№ 427/1, 428 від 27 червня 2001 року та № 309 від 14 жовтня 2003 року.

Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,105 га по АДРЕСА_1 серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_4 20 січня 2004 року.

Змінено мотивувальну частину рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 березня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, залишивши резолютивну частину рішення суду першої інстанції у цій частині без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Одеської області від 7 липня 2015 року та залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 280/5 від 20 серпня 1997 року ОСОБА_3 виділено земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і зобов'язано у місячний строк одержати у районного архітектора будівельний паспорт на забудову земельної ділянки.

Рішенням Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області № 427/1 від 22 червня 2001 року задоволено заяву ОСОБА_5 і вилучено спірну земельну ділянку з переведенням її у землі запасу.

22 червня 2001 року ОСОБА_4 звернувся до Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області із заявою про виділ земельної ділянки під будівництво житлового будинку в АДРЕСА_2 і рішенням цієї ради від 27 червня 2001 року № 428 йому надано земельну ділянку в АДРЕСА_1 та дозволено будівництво житлового будинку з надвірними спорудами.

У подальшому ця земельна ділянка рішенням Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 14 жовтня 2003 року № 309 передана ОСОБА_4 у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських споруд і 20 січня 2004 року йому видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1.

З інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно суд апеляційної інстанції встановив, що 21 червня 2006 року проведена державна реєстрація права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право власності чи право користування спірною земельною ділянкою позивач не набула, тому її посилання на незаконне вилучення земельної ділянки та передачу її у власність ОСОБА_6 безпідставні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що припинення права користування земельною ділянкою у ОСОБА_3 відбулось із порушенням вимог ст.ст. 9, 19, 27 ЗК України 1990 року, оскільки будь-яких підстав для вилучення земельної ділянки з її користування не було, а заяву, на підставі якої проведено вилучення, складено не ОСОБА_7, а ОСОБА_5.

Проте повністю погодитись з висновками суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 19 ЗК України 1990 року (в редакції, чинній станом на 1997 рік), надання земельних ділянок у користування провадиться відповідними Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Розробку проектів відведення земельних ділянок, перенесення їх меж у натурі (на місцевість) і виготовлення документів, що посвідчують право користування землею, здійснюють державні та інші землевпорядні організації.

Відповідно до ст. 22 цього ж Кодексу право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Тобто для того, щоб особа набула статусу належного користувача земельної ділянки, необхідно не тільки отримання відповідного рішення ради, але і встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до затвердженого проекту відведення та отримання державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Наведеного, на порушення вимог ст. ст. 214, 215, 316 ЦПК України, апеляційний суд не врахував, не вказав на докази, що підтверджують статус позивача як користувача земельної ділянки, і підстави набуття нею такого статусу та дійшов передчасного висновку про законність набуття ОСОБА_3 у користування земельної ділянки та необхідність захисту цього права у зв'язку з незаконністю вилучення, не спростувавши висновків суду першої інстанції про відсутність доказів, які б підтверджували факт належності позивачу спірної земельної ділянки у власності або користуванні, так як захисту підлягає лише право, набуте у встановленому законом порядку.

Оскільки апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального та допущено такі порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Крім того, апеляційному суду слід звернути увагу на зміст викладених у заяві позовних вимог і предмет позову (як його визначив суд).

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 7 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова С.О.Карпенко А.О.Леванчук Г.І.Мостова