Справа №: 398/1178/16-ц
УХВАЛА

"24" червня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суд

Кіровоградської області в складі: головуючого - судді Ковальової О.Б.,

при секретарі Дудченко О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Олександрії Кіровоградської області скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_2 на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Олександрійського МРУЮ в Кіровоградській області ОСОБА_3 та скасування постанов від 16.03.2016 року, де заінтересованою особою є ВАТ «Мегабанк»

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, де просить:

- поновити йому строк звернення зі скаргою на постанови старшого державного виконавця відділу ДВС ОСОБА_3 від 16.02.2016 року;

- визнати дії державного виконавця неправомірними;

- постанову старшого державного виконавця відділу ДВС ОСОБА_3 від 16.03.2016 року про арешт майна ОСОБА_1 та оголошення заборони його відчуження визнати неправомірною та скасувати, як незаконну;

- постанову старшого державного виконавця відділу ДВС ОСОБА_3 від 16.03.2016 року про оголошення розшуку автотранспортних засобів;

- стягнути зі старшого державного виконавця відділу ДВС ОСОБА_3 судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 27.03.2009 року з нього на користь ВАТ «Мегабанк» були стягнуті грошові кошти у вигляді заборгованості за кредитним договором в сумі 18 144 дол. США 73 цента. Виконавчий лист був переданий до виконання до відділу ДВС Олександрійського МРУЮ, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження від 12.06.2009 року.

На виконання вищевказаного рішення суду ним було сплачено всього 18 500 грн.

При ознайомленні 04.04.2016 року з матеріалами виконавчого провадження було виявлено, що державний виконавець винесла дві постанов від 16.03.2016 року:

- про оголошення в розшук автомобілів: FADA FD50QT14, реєстраційний номер НОМЕР_1 та MITSUBISHI Lanser 201, реєстраційний номер НОМЕР_2;

- про накладення арешту та заборони здійснити відчуження автомобілів: FADA FD50QT14, реєстраційний номер НОМЕР_1 та MITSUBISHI Lanser 201, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Ці дві постанови були надіслані за адресою: пр.Будівельників,47 кім.411 м.Олександрії, які він не отримував, що підтверджується його паспортом, де зазначено, що він зареєстрований: ІНФОРМАЦІЯ_1 кім. 412.

У державного виконавця у виконавчому провадженні є договір застави від 03.03.2007 року, а також у технічному паспорті на автомашину MITSUBISHI Lanser 201, реєстраційний номер НОМЕР_2, зазначена особлива відмітка «кредит Мегабанк». А тому необхідності накладати арешт на це майно та оголошення заборони на його відчуження у державного виконавця не було, так як згідно договору застави він несе відповідальність всім своїм майном. Крім того, посилається на ст., ст. 2, 4, 12, 14, 37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та зазначає, що як вбачається з договору застави від 03.03.2007 року вже існує обтяження рухомого майна, а тому здійснювати двічі обтяження необхідності не було. Крім того, ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначає порядок звернення стягнення на заставне майно.

Враховуючи те, що державний виконавець наклала арешт на все його рухоме майно, в тому числі і на автомобіль, який перебуває у заставі банку, вважає, що таким чином порушуються права заставодержателя на звернення стягнення на предмет застави та це є втручання в їх зобовязання.

Крім того, вважає, що у державного виконавця були відсутні підстави оголошувати вищевказані транспортні засоби у розшук, так як вона не зверталась до нього з питання складання акту опису майна та передачі йому на відповідальне зберігання.

Сторони на розгляд скарги не зявилися, про день, час та місце її розгляду були повідомлені належним чином. Подали заяви про розгляд скарги у їх відсутність. Суд ухвалив розглянути скаргу у відсутність не зявившихся осіб та ухвалити рішення на підставі наявних матеріалів справи.

Судом встановлено наступне.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням , дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього кодексу, порушено їх права чи свободи

Згідно заочного рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27.03.2009 року з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Мегабанк» стягнуто заборгованість у сумі 18 144 дол. США 73 центи.

Як вбачається з матеріалів справи на виконання вищевказаного рішення, Олександрійським міськрайонним судом було видано 21.05.2009 року виконавчий лист №2-214/2009.

03.06.2009 року вищевказаний лист разом з заявою банку щодо відкриття виконавчого провадження та примусового виконання рішення суду направлено до відділу ДВС Олександрійського МРУЮ.

Згідно з положеннями ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Таким чином, державний виконавець зобов'язаний здійснити всі необхідні дії для виконання рішення суду.

Згідно ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим законом, та пред'явлений до виконання до відділу державної виконавчої служби за належним місцем виконання.

12.06.2009 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусово виконання виконавчого листа №2-214/2009.

Згідно ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», копії постанови про відкриття виконавчого провадження були надіслані стягувачу та боржникові.

В скарзі заявник зазначив, що на виконання рішення суду ним було сплачено 18 500 грн., тобто вбачається, що постанова про відкриття виконавчого провадження направлялась за адресою зареєстрованого місця проживання боржника.

Як вбачається з матеріалів справи, у державного виконавця ВДВС Олександрійського МРУЮ були підстави для відкриття виконавчого провадження, тобто є заява представника стягувача, виконавчий лист, який відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», строк пред'явлення до виконання стягувачем не порушено та виконавчий лист пред'явлено за належним місцем виконання, ці обставини сторони виконавчого провадження не оспорюють.

В своїй скарзі ОСОБА_1 наполягає на тому, що про існування двох постанов про оголошення в розшук автомобілів: FADA FD50QT14, реєстраційний номер НОМЕР_1 та MITSUBISHI Lanser 201, реєстраційний номер НОМЕР_2 та про накладення арешту та заборони здійснити відчуження автомобілів FADA FD50QT14, реєстраційний номер НОМЕР_1 та MITSUBISHI Lanser 201, реєстраційний номер НОМЕР_2, він дізнався лише 04.04.2016 року, коли його представник ознайомився з даним виконавчим провадженням та отримав копії вищевказаних постанов.

Таким чином, суд вважає, що скаржником надано суду переконливі докази того, що йому до 04.04.2016 року не було відомо про вищевказані постанови, так як у матеріалах справи маються заява про виправлення допущених помилок, а саме неправильно зазначеної адреси мешкання боржника у вищевказаних постановах, та до суду він звернувся зі скаргою 08.04.2016 року, а тому з врахуванням того, що не надано докази направлення боржнику копій цих постанов рекомендованою кореспонденцією, тому суд вважає, що необхідно поновити строк звернення до суду, так як вважає причину пропуску строку на подачу скарги поважною.

Стосовно вимог скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця щодо винесення двох постанов від 16.03.2016 року: про оголошення в розшук автомобілів: FADA FD50QT14, реєстраційний номер НОМЕР_1 та MITSUBISHI Lanser 201, реєстраційний номер НОМЕР_2; та про накладення арешту та заборони здійснити відчуження автомобілів: FADA FD50QT14, реєстраційний номер НОМЕР_1 та MITSUBISHI Lanser 201, реєстраційний номер НОМЕР_2, то суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.. 57 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Тому суд вважає, що ухвалюючи постанову про накладення арешту на все майно боржника, державний виконавець застосував заходи для забезпечення виконання рішення, а тому його дії відповідають вимогам ЗУ «Про виконавче провадження».

При цьому вбачається, що один із даних автомобілів є заставленим майном, згідно договору застави майна від 03.03.2007 року.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закону) заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі, якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (ст. 57 Закону).

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений ст. 54 Закону, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача заставодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет застави здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про заставу».

При реалізації цієї норми слід мати на увазі, що за положеннями ст. 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами та відповідно частиною першою ст. 20 Закону України «Про заставу», за якою заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що застава як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Застава має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору застави (ст. 3 Закону України «Про заставу»). За змістом ч. 2 ст. 1 Закону України «Про заставу» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до застави заставодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета застави переважно перед іншими особами.

Пріоритет права заставодержателя на задоволення забезпечених заставою вимог за рахунок предмета застави відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в заставу нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації застави. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Отже, звернення стягнення на предмет застави в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених заставою вимог за рахунок предмета застави.

Згідно з ч. 4 ст. 54 Закону про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Таким чином, заставодержатель має переважне право на задоволення його вимог про стягнення боргу з боржника шляхом звернення стягнення на заставлене майно.

Зазначений висновок відповідає аналогічній правовій позиції Верховного Суду України, викладеній щодо іншого обтяження, іпотеки, у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2014 року № 6 13 цс 14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Після накладення арешту на це майно боржника, як зазначено в запереченнях представника банку, стягувач просить відмовити скаржнику у задоволенні скарги, оскільки виконавче провадження було відкрито ще у 2009 році та станом на 13.05.2016 року заборгованість боржника перед банком складає 16 082,93 дол. США, тобто в погашення заборгованості боржником за цей період було сплачено 1588,20 дол.США, а тому ними неодноразово подавались заяви про оголошення в розшук майна боржника.

Суд вважає, що скаржник є боржником ПАТ «Мегабанк», його заборгованість перед банком складає в загальному розмірі 16 082,93 дол. США. При накладенні арешту на все майно боржника, державний виконавець діяв в межах вимог Закону України «Про виконавче провадження»

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 210, 293,383-389 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк звернення зі скаргою до суду.

В задоволенні скарги ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник за довіреністю ОСОБА_2, на дії державного виконавця відділу державної виконавчої служби Олександрійського МРУЮ в Кіровоградській області ОСОБА_3 та скасування постанов від 16.03.2016 року, де заінтересованою особою є ВАТ «Мегабанк» - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на ухвалу може бути подана в Апеляційний суд Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд протягом 5 днів з дня її проголошення. Особи, які беруть участь у справі але не були присутні під час її проголошення, мають право оскаржити її протягом 5 днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя