АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Цимбал І.К.
№22-ц/796/5970/2016 Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі: Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 та апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів, штрафних санкцій, збитків та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та збільшивши і уточнивши позовні вимоги, остаточно просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 1747912 грн., що є еквівалентом 73000 доларів США отриманих відповідачами, 475850 грн. сплачених ним грошових коштів з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, 4491,63 грн. витрат пов'язаних з явкою до суду позивача та його представника, судовий збір у сумі 3441грн. та просив зобов'язати відповідачів повернути йому речі, які залишилися у квартирі.

В мотивування вимог посилався на те, що у травні 2012 року між ним та ОСОБА_2 досягнуто домовленість про купівлю-продаж квартири АДРЕСА_1 яку відповідач отримав за договором пайової участі у будівництві від 01.02.2008 року, укладеним з ТОВ фірма «Консоль ЛТД». На підтвердження чого 07.06.2012 року позивач передав ОСОБА_3, яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_2, 10000 доларів США авансу.

16.06.2012 року сторони уклали попередній договір уступки права вимоги, за яким відповідач взяв на себе зобов'язання у майбутньому укласти з ТОВ фірма «Консоль ЛТД» додатковий договір до договору про пайову участь у будівництві, укладеного між ним та товариством, або договір уступки права вимоги відповідно до якого передати позивачу своє право вимоги щодо об'єкта будівництва, згідно з договором про пайову участь у будівництві.

За цим договором позивач передав відповідачу забезпечувальний платіж у сумі 30000 доларів США, а 08.08.2012 року та 04.11.2012 року сплатив відповідачу авансові платежі у сумі 8000 доларів США, 25000 доларів США та 165440 грн., що підтверджується відповідними розписками.

Крім того, позивач почав проводити у квартирі ремонтні роботи, за згодою відповідача, а 19.11.2012 року уклав договір про надання комунальних послуг.

Однак у визначений попереднім договором строк основний договір укладений не був, а позивач дізнався, що попередній договір є нікчемним, оскільки укладений без згоди забудовника та без погашення всієї заборгованості пайщиком.

Після закінчення будівництва та введення будинку в експлуатацію 02.04.2013 року право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3

У лютому 2014 року відповідачі звернулись до суду із зустрічним позовом, у якому просили стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 224700 грн. упущеної вигоди, 21156 грн. збитків за відновлювальний ремонт квартири та на користь ОСОБА_2 124800 грн. упущеної вигоди.

На обґрунтування своїх вимог посилались на ті обставини, що відповідач ухилився від укладення основного договору, не сплатив передбачені договором грошові кошти, самовільно захопив квартиру, здійснив перепланування і квартира потребує відновлювального ремонту, а відповідачі не мали змоги здавати її в оренду та не отримали відповідний прибуток.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2015 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33000 доларів США, що станом на 15.05.2015 року за офіційним курсом Національного банку України становить 678480 грн. та 165440 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3441 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2015 року апеляційні скарги позивача ОСОБА_1 та відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15.05.2015 року в частині задоволених позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів, штрафних санкцій, збитків та зобов'язання вчинити дії відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.02.2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва від 27.10.2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_1 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Оскільки рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набрало законної сили, колегія суддів переглядатиме рішення суду першої інстанції лише в частині позову ОСОБА_1

Так, не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення його позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що в мотивувальній та в резолютивній частинах рішення розглянуті його позовні вимоги лише до ОСОБА_2, а позовні вимоги до ОСОБА_3 розглянуті не були взагалі.

Крім того, суд протиправно визнав, що умови попереднього договору між сторонами від 16.06.2012 року є такими, що містять достатню правову підставу для отримання ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10000 доларів США та 30000 доларів США (еквівалент 242100 грн.) без зобов'язання повернути йому ці кошти, у зв'язку з тим, що до таких правовідносин не можуть бути застосовані положення ч.1 ст.1212 ЦК України.

Вказує на те, що на час укладення попереднього договору від 16.06.2012 року у ОСОБА_2 не було ніяких прав відносно майбутнього об'єкту нерухомого майна, а тому була відсутня правова підстава для укладення попереднього договору переуступки прав вимоги третім особам. У попередньому договорі взагалі не визначено умов основного договору який має бути укладений в майбутньому між ним та ОСОБА_2

Зазначив, що суд безпідставно відмовив йому у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до ст.625 ЦК України.

Вважає, що суд не взяв до уваги те, що при укладенні попереднього договору від 16.06.2012 року подружжя ОСОБА_2 отримали від позивача грошові кошти у доларах США, а саме 30000 доларів США.

Посилається на те, що в матеріалах справи знаходяться копії проїздних документів, які відносяться до витрат, пов'язаних з явкою у судове засідання. Отже, суд безпідставно не визнав його витрати на проїзд з м. Дніпропетровська до м. Києва для явки в судові засідання.

Також не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права просили скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Вказують на те, що грошові кошти в сумі 10000 доларів США та 242100 грн. були передані ОСОБА_1 ОСОБА_2 не без відповідної правової підстави, а на виконання умов попереднього договору.

08.08.2012 року ОСОБА_1 було передано ОСОБА_2 8000 доларів США, 04.11.2012 року - 25000 доларів США та 165440 грн. відповідно до розписок, в яких зазначено, що ці кошти отримані в рахунок погашення сплати за квартиру, тому теж вважаються отриманими не без достатньої правової підстави, оскільки згідно ч.1 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Крім того, у серпні 2012 року ОСОБА_1 самовільно, безпідставно та незаконно захопив спірну квартиру, що встановлено рішенням Алуштинського міського суду АР Крим від 24.12.2013 року, пошкодив її, провів перепланування на власний розсуд, привів приміщення в неналежний санітарний та технічний стан.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач підтримав доводи своєї скарги та просив її задовольнити, проти задоволеня апеляційної скарги відповідачів заперечував.

Представники відповідачів в судовому засіданні пітримали апеляційну скаргу відповідачів, просили апеляційну скаргу позивача відхилити.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг колегія суддів вважає, що скарга позивача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга відповідачів підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні частини позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували договірні правовідносини, тому підстав для застосування ст.1212 ЦК України немає, а вимоги про відшкодування матеріальної шкоди не підтвердженні належними доказами.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з того, що попередній договір, який був укладений між сторонами, припинив свою дію 01.08.2012 року, тому отримані відповідачем ОСОБА_2 грошові кошти після вказаної дати є отриманими без правової підстави і підлягають стягненню з ОСОБА_2

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01.02.2008 року між ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_2 був укладений договір № 0455/364-224 (р) пайової участі у будівництві, предметом якого було проектування, будівництво та введення в експлуатацію готельного комплексу в смт Партеніт.

Відповідно до додаткової угоди до договору №0455/364-224 (р) від 01.02.2008 року, яка укладена між ТОВ фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_2 03.03.2009 року, сторони договору визначили, що ОСОБА_2 виділяється доля пайщика у вигляді 2-х кімнатних апартаментів АДРЕСА_1

07.06.2012 року ОСОБА_2 отримав від позивача 10000 доларів США за переуступку майнових прав пайової участі у будівництві по договору № 0455/364-224 (р) з метою укладення додаткової угоди по переуступці прав до 01.08.2012 року.

16.06.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений попередній договір уступки права вимоги, відповідно до якого ОСОБА_2 зобов'язався не пізніше 01.08.2012 року укласти із ОСОБА_1 за згодою ТОВ фірма «Консоль ЛТД» додатковий договір до договору пайової участі в будівництві №0455/364-224 (р), а ОСОБА_1 прийняти право вимоги за договором пайової участі у будівництві та сплатити ОСОБА_2 151400 доларів США.

Пунктом 2 попереднього договору сторони підтвердили передачу ОСОБА_1 ОСОБА_2 забезпечувальний платіж в сумі 242100 грн., що еквівалентно 30000 доларам США.

Згідно наданих суду розписок ОСОБА_2 від позивача було отримано: 08.08.2012 року - 8000 доларів США, 04.11.2012 року - 25000 доларів США та 165440 грн.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 02.04.2013 року нежитлове приміщення, апартаменти АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3

Як зазначає позивач і колегія суддів погоджується з його доводами, сплачені ним на виконання вищевказаного попереднього договору всі кошти є авансом.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та як зазначив позивач в судовому засіданні Апеляційного суду м. Києва, він з позовними вимогами про стягнення з відповідачів сплачених ним коштів як авансових платежів не звертався та вважає, що сплачені ним кошти на виконання попереднього договору підлягають стягненню з відповідачів на підставі ст.1212 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що попередній договір припинив свою дію 01.08.2012 року, а тому грошові кошти, отримані ОСОБА_2 після вказаної дати є безпідставно набутими і підлягають стягненню за правилами ст.1212 ЦК України з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст.11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

У справі, яка переглядається сторони уклали попередній договір, на виконання його позивачем були сплачені авансові платежі, що підтверджується розписками та умовами попереднього договору, тобто між сторонами існували договірного зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з розписок ОСОБА_2 від 08.08.2012 року та від 04.11.2012 року, зазначені в них кошти були останнім отримані відповідно до умов попереднього договору, який він погодився продовжити до 07.11.2012 року, передачу грошових коштів відповідно до умов попереднього договору підтвердив і позивач в судовому засіданні апеляційного суду, а відтак, відсутні підстави вважати, що вони набуті відповідачем ОСОБА_2 без відповідної правової підстави.

Разом з тим, правила ст.1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично не укладеного договору.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення із ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих ним 08.08.2012 року та 04.11.2012 року на підставі ст.1212 ЦК України ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог, так як правовідносини сторін не регулюються нормами ст.1212 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з ст.536 ЦК України якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до ст.536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат відповідно до ч.2 ст.625 цього Кодексу.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Колегія суддів також вважає, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів коштів, які були витрачені позивачем на ремонтні роботи, оскільки позивачем не було надано доказів відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України на підтвердження правомірності його вселення у квартиру та проведення ремонтних робіт з дозволу відповідачів.

Рішенням Алуштинського міського суду АР Крим від 24.12.2013 року зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_3 нежитловим приміщенням - апартаментами АДРЕСА_1, шляхом звільнення цього приміщення та вивезення з нього своїх особистих речей.

16.06.2014 року ОСОБА_3 на адресу позивача був направлений лист з проханням забрати свої речі з приміщення на виконання рішення суду.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про ненадання позивачем належних доказів на підтвердження посилання про неправомірність дій відповідачів з приводу утримання його речей та про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про зобов'язання відповідачів повернути його речі, які зберігалися у квартирі.

Посилання позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що укладений попередній договір є нікчемним, оскільки не породжував юридичних наслідків, так як не був погоджений з ТОВ фірма «Консоль ЛТД» колегія суддів відхиляє, оскільки з тексту договору вбачається, що ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання у майбутньому, не пізніше 01.08.2012 року, укласти договір уступки права вимоги за договором пайової участі в будівництві саме за згодою ТОВ фірма «Консоль ЛТД», тобто відповідач ОСОБА_2 не переуступав позивачу своє право вимоги, а тому підстав вважати, що ОСОБА_2 не було дотримано умов пункту 9.1. договору № 0455/364-224 (р) пайової участі у будівництві немає.

Крім того, згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним. Як суду пояснив позивач вищевказаний попередній договір недійсним не визнавався.

Доводи апеляційної скарги про те, що що суд безпідставно не визнав витрати понесені позивачем на проїзд з м. Дніпропетровська до м. Києва для явки в судові засідання колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог підлягає скасуванню, відповідно правових підстав для відшкодування понесених позивачем судових витрат немає.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про скасування рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та стягнутих судових витрат та з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 313, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 травня 2015 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 33000 доларів США, що станом на 15 травня 2015 року за курсом Національного банку України становило 678480 грн. та 165440 грн. та щодо судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення наступного змісту.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів та судових витрат - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді