Справа № Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/53/16 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.

секретаря - Іванової О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2014 року у справі за позовом державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» до Брюховицької селищної ради м. Львова, ОСОБА_4, третя особа: Відділ Державного земельного агентства у м. Львові про визнання незаконним п. 1.13. рішення селищної ради від 25.03.2006 р. № 608, визнання недійсним державного акту на землю, виданого на підставі оскаржуваного рішення

в с т а н о в и л а:

в березні 2014 року ДТГО «Львівська залізниця» звернулося із позовом до Брюховицької селищної ради, ОСОБА_4, третя особа Відділ Держземагентства ум. Львові про визнання незаконним п. 1.13 рішення Брюховицької селищної ради від 25.03.2006 р. № 608, визнання недійсним Дреажвного акту на землю. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що п. 1.13 рішення Брюховицької селищної ради ОСОБА_4, безоплатно передано земельну ділянку площею 0.0735 га для ведення індивідуального садівництва, однак даний пункт рішення суперечить чинному законодавству та порушує права залізниці, оскільки ця земельна ділянка знаходиться в смузі відведення залізниці. До того ж ДТГО «Львівська залізниця», як суміжний землекористувач не погоджувала проект відведення земельної ділянки і не давала згоди на вилучення даної земельної ділянки.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову ДТГО «Львівська залізниця» відмовлено.

Рішення оскаржила ДТГО «Львівська залізниця», просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що суд не взяв до уваги, що станом на 1962 р. згідно розробки дорожньою проектною конторою Південно-Західної залізниці у 1962 р. «План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці» чинне законодавство не передбачало вимог оформлення державних актів, а було передбачено відповідно до ст.. 195 ЗК УРСР реєстрацію землекористувань. Зазначає, що суд неправомірно застосував ст..ст. 125, 126 ЗК України, які не були чинними і не діяли на момент відведення залізниці в1962 р. спірної земельної ділянки під смугу відведення, в межах якої збудована залізнична колія, яка перебуває на балансі залізниці. Також зазначає, що висновок суду про те, що спірна земельна ділянка не межує із земельною ділянкою залізниці грунтується на акті встановлення і узгодження меж земельної ділянки ОСОБА_4 та Планами меж земельної ділянки ОСОБА_4, проте такі докази не є належними. Вказує на те, що суд не взяв до уваги докази надані позивачем, зокрема Схемі розташування смуги відведення залізниці на проміжку 9 км.+150м-9 кв+157 м дільниці Рудно-Підбірці, виготовленої ПП «Центр ринкових досліджень» на підставі топографо-геодезичних робіт, яка підтверджує наявність перетину земельної ділянки залізниці із земельною ділянкою ОСОБА_4

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 на підтримання скарги, ОСОБА_3 на заперечення скарги, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів знаходить законні підстави для її задоволення з огляду на викладені мотиви.

Судом вірно встановлено, що рішенням Брюховицької селищної ради № 608 від 25.03.2006 р. «Про передачу у приватну власність громадянам земельних ділянок в смт. Брюховичі» ОСОБА_4 затверджено технічну документацію для видачі державного акта на право власності на землю і безоплатно передано їй земельну ділянку площею 0,0735 га для ведення індивідуального садівництва по АДРЕСА_1 (а.с. 11).

На підставі цього рішення ОСОБА_4 видано державний акт про право власності на земельну ділянку.

Разом із ти, відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що на даний час Державного акту на земельну ділянку ДТГО "Львівська залізниця" не має і використовує спірну земельну ділянку лише згідно "Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці", розробленого дорожньою проектною конторою Південно-західної залізниці у 1962 році, що не є підставою для використання землі згідно ЗК України. Крім цього, позивачем не представлено акту на постійне користування згідно ст. 126 ЗК України, а також відомостей про реєстрацію права на постійне користування та документів про виніс меж земельної ділянки, якою користується ДТГО "Львівська залізниця", на місцевості. При цьому відсутні відомості про затвердження Плану смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці органом місцевого самоврядування.

Суд мотивував рішення також тим, що визнання недійним правового акту органу владу згідно якого особа набула право власності на майно та подальше позбавлення її цього майна на підставі того, що орган влади порушив закон є неприпустимим, а тому позов є безпідставним.

З такими висновками суду не погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на території смт. Брюзовичі в смузі відведення залізниці на км 7 + 555 - км 7 + 580 м з правої сторони за ходом кілометрів, на відстані в точці 1 - 23 м, в точці 2 - 23,6 м, при ширині смуги відведення 40 м від осі головної колії знаходиться земельна ОСОБА_4 Площа перетину спірної земельної ділянки із смугою відведення складає 0,0418 га.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції застосував положення Земельного Кодексу України в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин.

Зокрема, згідно положень ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст.26 цього Кодексу право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою та у відповідності до ст.131 ЗК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Статтею 6 Закону України "Про залізничний транспорт" передбачено, що землі, що надаються в користування для потреб залізничного транспорту, визначаються відповідно до Земельного кодексу України.

До земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Для забезпечення у межах смуги відведення нормальної експлуатації залізничних колій, ліній і електропостачання та зв'язку, інших пристроїв та об'єктів залізничного транспорту загального користування, а також у місцях, де є небезпека зсувів, обвалів, розмивів, селей, снігозанесень та інших небезпечних впливів, встановлюються охоронні зони.

Згідно ст. 68 Земельного кодексу України до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, і необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту.

У відповідності із ст. 84 ч. 4 п. б ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі під державними залізницями. Пунктом 5 постанови ВРУ №562 від 18.12.1990 року "Про порядок введення в дію ЗК України" передбачено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку права власності на землю чи землекористування.

Відповідно до ст.79 Земельного кодексу України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Пунктом 2 ст.152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до наказу Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010р. за №376 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.06.2010р. за №391/17686 "Про затвердження Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками", яким встановлено, що план меж земельної ділянки, складений за результатами кадастрової зйомки, на якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки із зазначенням власників (користувачів) суміжних земельних ділянок, усі поворотні точки меж земельної ділянки, лінійні проміри між точками по межах земельної ділянки, межі вкраплених земельних ділянок із зазначенням їх власників (користувачів). На бажання замовника замість плану меж земельної ділянки може складатися кадастровий план земельної ділянки.

Згідно з пунктом 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Статтями 1 і 4 Положення "Про землі, надані транспорту", затвердженого Постановою Центрального виконавчого комітету СРСР № 58 і Ради народних комісарів СРСР № 50 від 07.02.1933 року, передбачалося, що землями, наданими транспорту (в т. ч. - і залізничному), визнавались землі, зайняті залізничними шляхами та іншими об'єктами залізничної інфраструктури. Дане Положення діяло до набрання чинності Постановою Ради Міністрів СРСР від 08.01.1981 року № 24 "Про затвердження Положення про землі надані транспорту".

Нормами чинних на момент набуття права на земельні ділянки залізницею у 1962 році нормативно-правових актів, а саме ЗК УРСР від 25.10.1922 року, Загальних основ землекористування та землеустрою, затверджених Постановою ЦВК СРСР від 1928 року, передбачалось, що землі, які знаходяться фактично у виключному віданні уповноважених органів (у тому числі НК СРСР шляхів сполучення), рахуються закріпленими за ними та за відсутності їхньої згоди можуть бути вилученими лише у спеціальному порядку. Разом з тим, вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалися, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі, відповідно до п. п. 54, 55 "Общих начал землепользования и землеустройства" (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928 року).

В контексті ст. 17 Закону України "Про основи містобудування" долучений до матеріалів справи План смуги відведення лінії Рудно-Підбірці Львівської залізниці в адміністративних межах м. Львова від км4+850м до км11+106м, розробленого проектною організацією Дорпроект Південно-Західної залізниці у 1962 р. є містобудівною документацією, яка є основою для вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

Судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги погоджений представником виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих План смуги відведення, а також не звернуто увагу на те, що один примірник цього Плану згідно кутової відмітки був переданий на зберігання виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих, що свідчить про те, що органу місцевого самоврядування було відомо про його наявність. Відтак, висновок суду про те, що залізницею не передано Брюховицькій селищній раді План смуги відведення, який (крім того) не затверджений органом місцевого самоврядування, є необґрунтованим.

Розміри земельної ділянки Львівської залізниці, визначені Планом смуги відведення, відповідають даним, які внесені до Державного земельного кадастру (що підтверджується витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки), а відповідно до п. 1 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.01.1993 року № 15 (в редакції чинній на момент прийняття селищною радою рішення, що оспорюється), Державний земельний кадастр призначений для забезпечення ОСОБА_6 народних депутатів, заінтересованих підприємств, установ, організацій і громадян вірогідними і необхідними відомостями про природний, господарський стан та правовий режим земель з метою організації раціонального використання та охорони земель, регулювання земельних відносин, землеустрою, обгрунтування розмірів плати за землю.

Судом першої інстанції не враховано надані позивачем: витяг з технічної документації про нормативно-грошову оцінку земельної ділянки (дата оцінки 25.01.2013 року) від 30.01.2013 року № 40/01-15/225 відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області, за якою визначено площу земельної ділянки 187500 кв.м в смт. Брюховичі, що перебуває у користуванні ДТГО «Львівська залізниця» та довідку від 20.01.2014 року № ПЧ-3-2/10 про сплату земельного податку за ділянку вказаної площі в 2012 та 2013 роках. (а.с. 29,30).

Отже із матеріалів справи випливає, що спірна земельна ділянка перебуває у користуванні залізниці та відведена для потреб залізничного транспорту.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що суд прийшов до передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Оскільки оспорюваним рішенням Брюховицької селищної ради, зокрема п. 1.13 порушено право залізниці на користування земельною ділянкою спеціального призначення, так як площа перетину земельної ділянки із смугою залізниці складає 0,0418 га, на яку ОСОБА_4 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку, то є усі підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ст. 309, 317 ЦПК України, колегія суддів, в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п. 1.13 рішення Брюховицької селищної ради від 25.03.2006 р. № 608 про передачу земельної ділянки у приватні власність ОСОБА_4.

Визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 05.12.2006 року на право власності на земельну ділянку площею 0,0725 га, виданий ОСОБА_4 на підставі п. 1.13 рішення Брюховицької селищної ради від 26.03.2006 р. № 608.

Стягнути з Брюховицької селищної ради м. Львова на користь державного територіально-галузевого об»єднання «Львівська залізниця» судовий збір у розмірі 473 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: