АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и л а :

у жовтня 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути з останнього на його користь борг у розмірі 89 390 грн. з урахуванням індексу інфляції та три відсотки річних у розмірі 6 020,25 грн., посилаючись на те, що відповідач не повернув взяті у борг грошові кошти.

Справа судами розглядалася неодноразово. Останнім рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 70 000 грн. боргу за договором позики, 19 390 грн. - інфляційні витрати, 6 020, 25 грн. - три відсотки річних від простроченої суми. Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в позові. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, вважає, що суд дійшов помилкових висновків про існування між сторонами договору позики. Такий договір ніколи не укладався, і кошти від позивача не отримував, а документ, наданий останнім не є доказом ні отримання ним коштів, ні виникнення зобов`язання про їх повернення.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Справа № 759/13493/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/5924/201
Головуючий у суді першої інстанції: Кривов`яз А.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.11.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, за умовами якого останній взяв у позивача грошові кошти у розмірі 70 000 грн. строком до 15.12.2008 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник не виконав свої зобов`язання щодо своєчасного повернення коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Отримання відповідачем коштів у розмірі 70 000 грн. підтверджується «соглашением о погашении задолженности» від 06.11.2008 року, яка за своєю суттю є тим документом, який видається боржником кредитору за договором позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач на спростування факту отримання грошових коштів у розмірі 70 000 грн. будь-яких доказів не надав. Ту обставину, що угода підписана відповідачем останній визнав, з посиланням на те, що кошти бралися іншою особою. Разом з тим, з угоди не вбачається, що зобов`язання має виконати не особа, яка підписала угоду, а інша особа. Сама ж по собі мета отримання коштів (для особистих потреб чи для передачі іншій особі) в позику правового значення при вирішенні спору не має.

Суд першої інстанції врахував висновки і мотиви, з яких було скасовані судові рішення у даній справі, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до положень ч. 4 ст. 338 ЦПК України.

Оскільки боржник прострочив виконання грошового зобов`язання суд першої інстанції правильно стягнув заборгованість з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми відповідно до вимог з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді