Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/4966/15 головуючий у 1 інстанції Шалпегіна О.Л
провадження № 22-ц/778/2201/16 суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Панкеєва О.В.,

суддів Кухаря С.В., Осоцького І.І.,

за участю секретаря судового засідання Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 16 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, про усунення від права на спадщину,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про усунення від права на спадщину.

В обґрунтування позову зазначивши, що 23.05.2015 року помер її чоловік ОСОБА_5. Заповіту на випадок своєї смерті він не залишив. Спадкоємців 1-ї черги за законом є троє: позивач - дружина, ОСОБА_3 - донька та ОСОБА_4 - мати. У встановлений законом 6-місячний строк всі спадкоємці звернулися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Спадкова справа заведена 29.05.2015 року приватним нотаріусом ОСОБА_6. За життя спадкодавця ОСОБА_5 його донька ОСОБА_3 ухилялася від надання допомоги батьку, який був тяжко хворий, перебував у безпорадному стані внаслідок хвороби, тому в порядку ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду може бути усунена від права на спадщину.

З 2011 року ОСОБА_5 став зле себе почувати, з метою встановлення діагнозу, почали проводити багаторазові медичні обстеження, в результаті яких 20.03.2013 року цитологічно верифицирований діагноз «Плоскоклітинний рак». Було проведено декілька курсів лікування, однак це не призвело до покращення стану його здоров'я. Він відчував слабкість та періодично головокружіння, іноді втрачав свідомість. Під час одного із приступів голово кружіння, ОСОБА_5 втратив свідомість, впав та отримав травму хребта (перелом позвонку), внаслідок чого протягом місяця постійно лежав, а потім рухався на милицях.

У 2014 році ОСОБА_5 вже не міг нормально їсти, не повністю відкривав рота, відчував біль в області нижньої щелепи, яка була припухла, відбувалася виділення гною зі свищевих ходів на підборідді. Позивач разом з ОСОБА_5 постійно відвідували різні лікарні для консультацій, обстежень, лікування.

У 2015 році стан здоров'я ОСОБА_5 сильно погіршився, з'явився кашель, лікувався від пневмонії (лікарі не змогли напевно з'ясувати чи то була пневмонія чи метастази у легені), з'явилася горлова кровотеча, було проведено оперативне лікування, була вставлена трубка у горло, був встановлений діагноз - променевий некроз нижньої щелепи. У зв'язку з вищенаведеними обставинами ОСОБА_5 потребував стороннього догляду, піклування та допомоги, в тому числі матеріальної. Внаслідок стану здоров'я ОСОБА_7 не міг працювати, але відмовлявся від проходження процедури по встановленню йому інвалідності. Оскільки він не досяг пенсійного віку, то не отримував пенсію за віком. Таким чином, ОСОБА_5 не мав жодних доходів. Усі витрати по його утриманню та лікування несла позивач.

Вона неодноразово зверталася до ОСОБА_3 з проханням спілкуватися з батьком, підтримувати його морально, а згодом, коли стан його здоров'я погіршився просила допомоги у догляді та матеріальної допомоги на лікування, оскільки її доходів не завжди вистачало та вона була змушена брати гроші у борг.

Відповідач не підтримувала родинних відносин з батьком, вважала, що зателефонувати один раз на рік та привітати батька з днем народження цілком достатньо, не виконувала своїх обов'язків, передбачених ст. 202 СК України по утриманню непрацездатного батька, який потребував матеріальної допомоги доньки. Хоча могла та повинна була це робити.

Вищенаведені обставини свідчать про наявність достатніх підстав для усунення ОСОБА_3 від права на спадщину після смерті батька.

У звязку з зазначеним, позивач просила суд усунути ОСОБА_3 від права на спадщину за законом після смерті її батька - ОСОБА_5.

Рішенням Заводського районного суду м.Запоріжжя від 16 березня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким позов задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається із матерів справи, що 23.05.2015 року помер ОСОБА_5 з 21.10.2006 року по день смерті ОСОБА_5 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, актовий запис № 379 (а.с. 97). Відповідач по справі ОСОБА_3 є донькою померлого ОСОБА_5, (а.с. 106).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина у вигляді: квартири АДРЕСА_1, яка належала померлому на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.05.2005 року (а.с. 98-99) та земельної ділянки, площею 0,0603 га на території ОК «Агломерат» Люцернянської сільської ради Вільнянського району Запорізької області (а.с. 100).

За копією спадкової справи № 25/2015, наданої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_5 за місцем її відкриття (а.с. 87, 88, 93).

30.10.2015 року мати померлого ОСОБА_4 відмовилась від прийняття спадщини за законом на користь доньки спадкодавця ОСОБА_3, про що подала відповідну заяву до нотаріальної контори (а.с. 104).

За поясненнями позивача та її представника під час розгляду справи , наприкінці 2011 року ОСОБА_5 захворів. В результаті багаторазових медичних обстежень 20.03.2013 року йому було встановлено діагноз, що свідчив про наявність онкологічного захворювання язика. З цього приводу він пройшов три курси променевої терапії. Після отриманої травми хребта ОСОБА_5 лежав протягом місяця, а потім рухався на милицях. У 2014 році померлий вже не міг нормально вживати їжу, не повністю відкривав рота, мав припухлості щелепи, гнойові виділення, відчуття болю. У 2015 році стан його здоровя значно погіршився.

За копією наданих позивачем виписок з історії хвороби ОСОБА_8 вбачається, що він з 27.03.2014 року по 09.04.2014 року перебував на стаціонарному лікуванні у медичному закладі з приводу онкологічного захворювання (а.с. 13), з 25.03.2015 року по 10.04.2015 року ОСОБА_5 проходив лікування у звязку із пневмонією та загостренням онкологічного захворювання (а.с. 14). 20.04.2015 року у ОСОБА_5 виник крововилив через онкологічну хворобу, через що його було госпіталізовано, проведено хірургічне втручання та лікування в умовах стаціонару до 06.05.2015 р. (а.с. 15). А 23.05.2015 року ОСОБА_5 помер.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції суд визнав про наявність онкологічної хвороби у ОСОБА_5 , внаслідок чого він став потребувати стороннього догляду починаючи з березня 2015 року, протягом останніх місяців свого життя. Коли стан його здоровя значно погіршився, догляд за померлим здійснювали ОСОБА_2, та його мати ОСОБА_4 , які чергували біля ОСОБА_5, доглядали за ним як у лікарні, так і вдома. Оцінюючи можливість надання ОСОБА_3 допомоги по догляду за батьком, суд враховував наявність в неї малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 35), ступінь конфліктних відносин, що склались між сторонами ще за життя спадкодавця, ОСОБА_5 отримував достатню допомогу з боку дружини та матері, був забезпечений належним доглядом, тому не потребував допомоги відповідача.

Відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунута від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, був у безпорадному стані.

Розглядаючи справу по суті, суд вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягала застосуванню, правильно виходив з того, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Висновку про недоведеність факту того, що спадкодавець потребував допомоги саме від доньки ОСОБА_3,а остання з урахуванням наявності у неї малолітньої дитини, конфліктних відносин, що склались між сторонами за життя спадкодавця, та її батько отримував достатню допомогу з боку дружини та матері, був забезпечений належним доглядом, тому не потребував допомоги відповідача, суд дійшов на підставі оцінки наданим по справі доказам, у тому числі показанням свідків, які викликались судом за клопотанням сторін, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, у сукупності з їх достатністю та у взаємному звязку, тому він являється обґрунтованим.

Відповідно до розяснень п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", ухилення особи від надання допомоги спадкоємцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Посилання в апеляційній скарзі проте, що суд першої інстанції не взяв до уваги , що відповідач був тяжко хворий на рак, з 2013 року він провів декілька курсів лікування, внаслідок чого потребував стороннього догляду, терплячого та уважного виходжування хворого, як і необхідність заміни антисептичних повязок та подрібнення їжі, не спростовує висновків суду , проте що медичні довідки щодо стану здоровя спадкодавця свідчать, проте що ОСОБА_5 став потребувати стороннього догляду протягом останніх місяців свого життя, починаючи з березня 2015 року, коли став його здоровя значно погіршився. Зазначені обставини підтвердили також свідки, детальний аналіз яким надано у рішенні суду та доводи апеляційної скарги щодо переоцінки цих доказів на свою користь не приймаються колегією судів.

Доводи апеляційної скарги проте, що батько мав право на отримання допомоги не тільки від дружини та матері , а від доньки не зовсім відповідають вимогам закону та обставинам справи.

За розясненнями п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику про спадкування» безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З пояснень позивача та її представника під час розгляду справи вбачається, що наприкінці 2011 року ОСОБА_5 захворів. В результаті багаторазових медичних обстежень 20.03.2013 року йому було встановлено діагноз, що свідчив про наявність онкологічного захворювання язика. З цього приводу він пройшов три курси променевої терапії. Після отриманої травми хребта ОСОБА_5 лежав протягом місяця, а потім рухався на милицях. У 2014 році померлий вже не міг нормально вживати їжу, не повністю відкривав рота, мав припухлості щелепи, гнойові виділення, відчуття болю. У 2015 році стан його здоровя значно погіршився.

Враховуючи надані позивачем медичні довідки щодо стану здоровя ОСОБА_5, не підтвердження належними доказами травми хребта та її наслідків для останнього, суд обґрунтовано дійшов до висновку, що ОСОБА_5 став потребувати стороннього догляду протягом останніх місяців свого життя, починаючи з березня 2015 року, коли став його здоровя значно погіршився.

Висновок суду проте , що самі по собі потреба у заміні антисептичних повязок та подрібнення їжі не може свідчити про безпорадний стан ОСОБА_5 відповідають обставинам справи.

Суд надав належну оцінку також доводам позивача щодо ухилення ОСОБА_3 від надання спадкодавцеві допомоги.

Обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними встановлено ст.ст. 202, 203 СК України.

Під час судового розгляду відповідач наполягала на тому, що вона не уникала свого обовязку забезпечити допомогу та підтримку батькові, але останній сам не виявляв бажання брати від неї гроші.

Під час розгляду справи встановлено, що коли спадкодавець перебував на лікуванні у міській клінічній лікарні № 3 у 2015 році, то відповідач передала гроші на його лікування у сумі 3000 грн. через брата батька.

Вказаний факт був підтверджений у судовому засіданні під час допиту брата померлого ОСОБА_9 у якості свідка. Позивач та допитаний за її клопотанням свідок ОСОБА_10 під час судового розгляду не заперечували цих обставин щодо передання грошей на лікування спадкодавця.

Крім того, факт участі відповідача у витратах на лікування ОСОБА_5 підтвердила у судовому засіданні і мати померлого.

Суд першої інстанції також надав належну оцінку щодо потреби спадкодавця допомоги від ОСОБА_3 за умови отримання її від матері та дружини.

А доводи апеляційної скарги проте, що відповідач, як донька, незалежно від надання допомоги іншими особами, також зобовязана надавати допомогу батькові не приймається колегіє судів, оскільки ухилення, у розумінні ст. 1224 ЦК України, має місце у разі потреби спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Під час розгляду справи встановлено та підтверджено як поясненнями сторін, так і показами допитаних протягом розгляду справи свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13, що догляд за померлим здійснювали позивач та його мати ОСОБА_4 Вони чергували біля ОСОБА_5, доглядали за ним як у лікарні, так і вдома.

Позивач у судовому засіданні пояснила, що не було таких випадків, коли ОСОБА_5 залишався один у медичному закладі чи вдома, або вона або його мати завжди були з ним.

Також ОСОБА_2 зазначила про відсутність випадків її неспроможності придбання ліків для ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_13, допитаний за клопотанням позивача, у судовому засіданні пояснив, що від доньки померлому було потрібне спілкування та її присутність, матеріальної допомоги ОСОБА_5 не потребував.

Крім того позивач не спростовує висновків суду щодо конфліктних відносин, що склались між сторонами ще за життя спадкодавця, наявність у відповідача малолітньої дитини, ІНФОРМАЦІЯ_1, що безумовно було перешкодою у спілкуванні дочки з батьком, та оскільки спадкодавець ОСОБА_5 отримував достатню допомогу з боку дружини та матері, був забезпечений належним доглядом, тому не потребував допомоги відповідача.

Доводам ОСОБА_2 щодо відмовиу ОСОБА_3 від надання допомоги на утримання батька під час телефонної розмови, яка відбулась між сторонами у травні 2014 р. у присутності свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_12 надана оцінка судом першої інстанції , не є переконливим доказом факту умисного ухилення відповідача від обовязків з утримання батька.

Отже проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами в порядку статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності та взаємозвязку, суд дійшов висновку, що під час розгляду справи позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що спадкодавець ОСОБА_5 через безпорадний стан потребував додаткової допомоги від відповідача, а остання ухилялась від вказаного обовязку за можливості її надання.

Ті обставини та докази, зокрема, пояснення свідків, на які позивач посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично доводи зводяться до незгоди з відображеною судом першої інстанції у рішенні оцінкою доказів та обставин справи і передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування судового рішення в апеляційному порядку не містять.

Відповідно до ч.1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції підстав для переоцінки доказів не має.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 16 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: