АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/55/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1345/16Головуючий у 1-й інстанції Куцин В.М. Доповідач ап. інст. Пікуль В. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У позові зазначено, що відповідно до кредитного договору № МН-09-08, який був укладений з ОСОБА_2, 11 серпня 2008 року відповідач отримав кредит в розмірі 133000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 09 серпня 2013 року. Відповідач ОСОБА_2 зобов'язання по погашенню кредиту не виконує, у зв'язку з цим станом на 17 листопада 2015 року має заборгованість 544970,52 грн., яка складається із: 118136,19 грн. - заборгованість за кредитом; 208623,58 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 218210,75 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 155805,10 грн., яка була задоволена рішенням Миргородського міськрайонного суду від 05 серпня 2011 року, різниця становить 389165,42 грн., а також 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 19458,27 грн. штраф (процентна складова) Отже, заборгованість становить 408873,69 грн.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №МН-09-08 від 11 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №МН-09-08/П від 11 серпня 2008 року.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість у розмірі 408873,69 грн. за кредитним договором №МН-09-08 від 11 серпня 2008 року та судові витрати в розмірі 6133,11 грн.

01 лютого 2016 року позивач направив на адресу суду уточнену позовну заяву, в якій зменшив позовні вимоги, просив стягнути заборгованість станом на 17 листопада 2015 року в розмірі 405526,66 грн., яка складається із: 0,00 грн. - заборгованість за кредитом (стягнута за рішенням суду); 188972,19 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 216554,47 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 березня 2016 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору № МН-09-08 від 11 серпня 2008 року в розмірі 405526 гривень 66 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» по 3041 гривні 41 копійці судових витрат.

ОСОБА_2оскаржив рішення місцевого суду, в апеляційній скарзі просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову банку, оскільки вважає, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просить провести розгляд справи без представника позивача, апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 березня 2016 року залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 також до суду не з'явилися, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с. 97). Згідно заяви ОСОБА_2, яка надійшла електронною поштою, відповідач просив розгляд справи здійснити без його участі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як передбачено ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що на підставі кредитного договору № МН-09-08 ОСОБА_2 11 серпян 2008 року отримав кредит в розмірі 133 000, 00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом на строк до 09 серпня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №МН-09-08 від 11 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №МН-09-08/П від 11 серпня 2008 року.

Відповідно до п. 6 договору поруки поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання.

04 грудня 2015 року позивачем направлено відповідачам повідомлення про розмір заборгованості та необхідність її погашення (а.с. 8).

В порушення умов договору ОСОБА_2 зобов'язання за вказаним кредитним договором належним чином не виконав, в зв'язку з чим утворилась заборгованість.

У уточненій позовній заяві банку та розрахунку заборгованості зазначено, що станом на 17 листопада 2015 року заборгованість відповідачів з врахуванням попереднього ухваленого рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 серпня 2011 року становить 405526, 66 грн., яка складається із: 0,00 грн. - заборгованість за кредитом; 188972, 19 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 216554, 47 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Враховуючи викладене, та беручи до уваги, що у відповідача ОСОБА_2 утворилась заборгованість перед позивачем, у зв'язку з неналежним виконанням покладених на нього зобов'язань за кредитним договором № МН-09-08 від 11 серпня 2008 року, рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 серпня 2011 року не виконано суд першої інстанції вірно визначив розмір відсотків та пені, які підлягають стягненню.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо необ'єктивності судового рішення, яка виразилася у неврахуванні судом його заперечень на позовну заяву, оскільки як вбачається із тексту рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 березня 2016 року, у ньому наведені мотиви, з яких суд визнав доводи заперечення відповідача проти позову необґрунтованими.

Безпідставними є посилання апеляційної скарги на положення п.2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України щодо необхідності закриття провадження у справі, вразі наявності рішення суду, ухваленого з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Як вбачається з рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 серпня 2011 року судом розглядався спір між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № МН-09-08 від 11.08.2008 року, яка утворилася станом на 10 серпня 2009 року.

На даний час між цими ж сторонами розглядається спір щодо непогашеної відповідачами заборгованості за цим же кредитним договором, але яка існує на 17 листопада 2015 року та становить 405526, 66 грн., і складається із: 188972, 19 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 216554, 47 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором та виникла після 10 серпня 2009 року.

Крім того, із матеріалів справи, позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог вбачається, що позивач просив стягнути заборгованість за виключенням суми стягнутої рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 серпня 2011 року.

Тобто, заявлений позов у справі не може вважатися тотожним із позовом, за яким прийнято 05 серпня 2011 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області, оскільки стосується стягнення відсотків та пені за різні періоди часу.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо пропуску банком строку позовної давності слід зазначити наступне.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилався на те, що відлік позовної давності розпочався 05 серпня 2011 року, тобто з дня ухвалення попереднього рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області і на час подачі позову сплив.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що з даним позовом банк звернувся до суду 12 січня 2016 року(а.с.2).

Відповідно до п.6.8. умов кредитного договору строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки -пені, штрафів за даним договором встановлений сторонами тривалістю 5 років.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (стаття 258 цього Кодексу).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати в договорі, передбаченому актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України).

За змістом частини третьої цієї статті сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, однак не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Виходячи з аналізу зазначених правових норм можна зробити висновок про те, що якщо сторони кредитного договору досягли згоди про збільшення позовної давності за всіма вимогами і така домовленість за змістом і формою відповідає вимогам статті 6 і частини першої статті 259 ЦК України, то розрахунок розміру заборгованості слід провести за кожною вимогою в межах збільшеної позовної давності, установленої сторонами в договорі.

Дана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-1824 цс15.

Таким чином, посилання ОСОБА_2 про те, що строк позовної давності розпочався 05 серпня 2011 року, а на час розгляду справи сплинули як загальний (трирічний), так і спеціальний (річний) строки позовної давності не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки сторони досягли згоди щодо 5 річного строку позовної давності, в тому числі щодо відсотків та пені.

Крім того, статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Як вбачається з розрахунку заборгованості по кредитному договору, 09 січня 2014 року ОСОБА_2 сплачено 1236, 95 грн. боргу, що не заперечувалось самим відповідачем, тобто строк позовної давності також перервався вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу.

При цьому, посилання ОСОБА_2 на те, що ці кошти перераховані ним на виконання рішення суду не можуть вважатися обґрунтованими.

При цьому, слід звернути увагу, що порядок виконання рішень суду встановлено Законом України «Про виконавче провадження».

Однак, відповідач не надав суду доказів, що вказані кошти були перераховані саме у рахунок виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 серпня 2011 року.

Посилання на положення п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та на лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10-70/0/4-13 від 16 січня 2013 року також є безпідставними, оскільки роз'яснення стосуються заборони вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Проте, у даному випадку строки позовної давності не сплинули.

Необґрунтованими є посилання ОСОБА_2 на відсутність у нього кредитної заборгованості, оскільки станом на 17 листопада 2015 року у нього відсутня заборгованість по тілу кредиту, згідно розрахунку, наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» з таких мотивів.

Відповідно до п.п.1.1, 2.2.2 позичальник зобов'язався повернути отриманий кредит і сплатити відсотки за користування кредитом у встановлені договором терміни. Пунктом 6.1 кредитного договору передбачений обов'язок сплати пені позичальником вразі порушення будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків або строків повернення кредиту.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 -601, 604 -609 ЦК України.

Зокрема, згідно ст. 559 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року викладена правова позиція (справа № 6-1206цс15), у якій Верховний Суд України, зазначив, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року (справа № 6-249цс15) викладена правова позиція у якій зазначено, що за змістом частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, вимоги про стягнення відсотків та пені за користування грошовими коштами, у разі невиконання рішення суду про стягнення боргу є обґрунтованими.

Оскільки рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05 серпня 2011 року не виконано, то суд першої інстанції вірно стягнув відсотки та пеню за користування коштами.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо незаконності судового рішення в частині поручителя виходячи із таких обставин.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила тобто, погодилася із ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

Частина 2 ст. 11 ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Тому суд апеляційної інстанції не вправі перевіряти законність судових рішень відносно осіб, які не подали апеляційну скаргу, оскільки в силу змагальності та диспозитивності ці особи самі визначають свою процесуальну поведінку: оскаржити рішення чи ні.

На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду, які б були підставою для його скасування чи зміни, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 березня 2016 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: С.Б. Бутенко

О.В. Прядкіна

Згідно оригіналу В.П. Пікуль