Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів Коломієць О.С., Жигановської О.С.

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом за позовом Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" на заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 лютого 2016 року,

встановила:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося з вказаним позовом, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № ZRXRRX06310367 від 06.06.2007 року в сумі 29 024,23 грн. та судові витрати. Зазначало, що 06.06.2007 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір за яким відповідач отримала кредит у розмірі 1 486,75 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 06.06.2008 року. Позичальник умови кредитного договору не виконує належним чином, в звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 23.06.2015 року, становить 30075,51 грн. Позивач зазначає, що судовим наказом Богунського районного суду м. Житомира від 01.08.2008 року із відповідача ОСОБА_2В, на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 2909,58 грн., з урахуванням чого зазначає, що заборгованість станом на 23.06.2015 року становить 27165,96 грн. Крім того, позивач просить стягнути штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг у розмірі 1858,30 грн. (500,00 грн. фіксована частина, 1358,30 грн. процентна складова).

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 22 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та зазначає, що судом не враховано норми законодавства та кредитного договору про нарахування процентів, що не залежить від наявності судового рішення.

Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги.

Відповідач погоджується із наявною заборгованістю і просить врахувати її майновий стан та значний розмір неустойки.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що судовим наказом вже стягнуто заборгованість з боржника, а нарахування процентів і пені поза строком кредитного договору не передбачено.

Зазначений висновок суду не відповідає вимогам законодавства та правовим позиціям Верховного Суду України.

Так, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1054 ЦК України).

Згідно із ч.2 ст.1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення норм про позику.

Частиною 2 ст.1050 ЦК України визначено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 06.06.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ZRXRRX06310367 від 06.06.2007 року, за яким відповідачу надано кредит у розмірі 1486,75 грн. зі сплатою 12,00 % на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості строком до 06.06.2008 року.

Судовим наказом Богунського районного суду м.Житомира від 01.08.2008 року по справі № 2-Н-1892/08 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредиту в сумі 1242,99 грн., по процентам за користування кредитом в сумі 1114,19 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 364,3 грн., пеню за несвоєчасне виконання зобовязань за договором в сумі 188,10 грн., а всього в сумі 2909,58 грн.

Рішенням загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено назву Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк».

Станом на 23.06.2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» визначило заборгованість в сумі 31933,81 грн., з яких : 895,55 грн. по тілу кредиту, 6738,37 грн. по процентам за користування кредитом, 101,7 грн. комісії за користування кредитом, 22339,89 грн. пені за несвоєчасне виконання договору, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1358,3 грн. штраф (процентна складова).

З урахуванням стягнутої суми судовим наказом позивач просив стягнути 29024,23 грн.

Суд першої інстанції, на підставі вимог ст.ст.1050, 1054 ЦК України, правильно встановив правовідносини, що виникли між сторонами з договору кредиту, однак помилково вважав закінченим строк дії договору у 2008 році, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості, як підставу для припинення нарахування процентів та інших платежів, виходячи з наступного.

Так, ОСОБА_2 погодилася, що заява на отримання кредиту разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт) (далі Умови) та Тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір.

Порядок нарахування процентів та наслідки невиконання умов договору визначено у Заяві та п.3.2.2, 3.2.3, 3.2.9, 4.1, 4.2, 4.4, 4.7, 5.1, 5.3, 5.4 Умов.

Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобовязання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу.

Оскільки чинне законодавство не повязує припинення зобовязання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобовязань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду про відсутність підстав для нарахування процентів і пені після винесення судового наказу є необґрунтованим, так як статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Зазначена правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 12 вересня 2011 року по справі № 3-73гс11.

Аналогічне розяснення міститься у п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Отже, присудження до виконання основного зобовязання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

В той же час, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Основними умовами кредитного договору є передача однією стороною договору іншій стороні грошових коштів та їх повернення з сплатою процентів.

Строк та порядок повернення коштів визначається умовами договору.

У заяві зазначено, що погашення кредиту, який складається з кредиту, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умова, здійснюється щомісячними платежами в період з «25» по «30» число кожного місяця. Остаточне погашення повинно бути проведено до 06.06.2008 року (п.3.2.2, 3.2.3, 3.2.9 Умов та зміст Заяви).

Розмір щомісячних процентів за користування кредитом відповідно до ст.1054 ЦК України передбачено у заяві позичальника в розмірі 12 % річних.

Банк предявив вимогу про повернення кредиту у 2008 році, яка задоволена судовим наказом від 01.08.2008 року. Судовий наказ виконано частково і залишок по тілу кредиту становить 895,55 грн.

Щодо нарахування банком 12% річних за користування кредитом та 182% річних за прострочення сплати кредиту слід зазначити таке.

Згідно п.4.7 Умов при непогашенні кредиту в строки, установлені у заяві й п.3.2.2, 3.3.3 даних Умов, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.4.2 даних Умов з дати виникнення простроченої заборгованості.

Відповідач у заяві позичальника погодилася, що згідно п.4.2 Умов при порушенні нею зобовязань із погашення кредиту, вона сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 182 % річних, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом.

Як вбачається із розрахунку заборгованості позичав нараховував одночасно проценти в розмірі 12 % річних на суму непростроченої заборгованості та в розмірі 182% на суму простроченої заборгованості.

Верховний Суд України в Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві вказав, що приписи ст. 625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних.

Якщо в договорі позики чи кредитному договорі встановлено збільшення розміру процентів у звязку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшена плата за користування позикою (кредиту), слід вважати іншим розміром процентів, встановленим договором відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК.

Враховуючи наведене, можна дійти висновку, що встановлений у договорі збільшений розмір процентів при порушенні позичальником зобовязань за виключенням основних процентів, є розміром процентів, передбачених за порушення грошового зобовязання, тобто ст.625 ЦК України.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-1206цс15 прострочена заборгованість за процентами, прострочена заборгованість по комісії, пеня за несвоєчасне погашення процентів, пеня за несвоєчасне погашення кредиту, пеня за несвоєчасне погашення комісії це є штрафними санкціями, а тому стягнення останніх у відповідності до вимог ст.266 ЦК України залежить від спливу позовної давності по основній вимозі.

Відповідач не заявляла у суді першої інстанції про застосування позовної давності.

Судом апеляційної інстанції згідно ч.4 ст.10 ЦПК України розяснено ОСОБА_2 право на подачу заяви про перегляд заочного рішення, однак остання відмовилася від наданого їй права.

Враховуючи наведене, з відповідача підлягають стягненню проценти за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 5624,18 грн.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами, а саме пунктом 5.1, передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк визначений у п.3.2.2, 3.2.3 цього договору.

У той самий час, згідно з пунктом 5.3 кредитного договору, у разі порушення позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн.+5% від суми заборгованості.

Отже, п.п.5.1 та 5.3 передбачено сплату пені та штрафу за однакове порушення - несвоєчасне повернення кредиту, процентів за користування кредитом та комісій.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року по справі № 6-2003цс15.

За таких обставин, вимога про стягнення штрафу задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання (ч.1 ст.549 ЦК України).

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Такий правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, яка в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

З матеріалів справи вбачається, що прострочена заборгованість за основним договором складає по тілу кредиту 895,55 грн., а неустойка становить 28557,18 грн., що значно перевищує розмір збитків.

Договірні відносини передбачають окрім обовязків сторін договору також і добросовісне використання ними своїх прав. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом (ст.ст.3, 12, 13 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач з часу отримання судового наказу протягом більше ніж 7 років нараховував неустойку і вимоги до позичальника не предявляв, що призвело до нарахування пені у сумі, яка значно перевищує розмір кредиту, а тому її зменшення до розміру тіла кредиту буде відповідатиме принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільних правовідносин, що визначені ст. 3 ЦК України.

Порушення судом норм матеріального та процесуального права призвело до ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Виходячи із вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають стягненню судові витрати в частині від задоволених вимог за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в сумі 2394,1 грн.

Керуючись ст.ст.209, 218, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" задовольнити частково.

Заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 22 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК".

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором № ZRXRRX06310367 від 06.06.2007 року в сумі 6519,73 грн., з яких : проценти за прострочення виконання грошового зобовязання в сумі 5624,18 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязання в сумі 895,55 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 2394,1 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий : Судді: