УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Писаної Т.О.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ земельної ділянки в натурі; за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ земельної ділянки та будинку в натурі, припинення права власності та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, у якому просила суд виділити їй в натурі Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1250 га із земельної ділянки загальною площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) розташованої за адресою: АДРЕСА_1, припинити право спільної сумісної власності сторін на цю земельну ділянку.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтувала тим, що вищевказана земельна ділянка з розташованими на ній житловим будинком та надвірними господарськими спорудами належать сторонам на праві спільної сумісної власності без визначення часток, однак, вони не можуть дійти згоди щодо порядку та умов поділу земельної ділянки в натурі, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6 та просив суд визнати за ним право власності і виділити в натурі належну йому частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (будівля А-1 в копії технічного паспорта від 10 квітня 2014 року), загальною площею 20,9 кв. м., що залишилася після знищення ОСОБА_6 частини цього ж будинку, яка була в її користуванні; зобов'язати ОСОБА_6 відновити виділену в натурі частину будинку до придатного для проживання стану; припинити право власності ОСОБА_6 на будинок, оскільки вона самочинно зруйнувала ту частину будинку, якою користувалась; виділити в натурі ОСОБА_7 Ѕ частину земельної ділянки площею 0,125 га із земельної ділянки розміром 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, з урахуванням розташування на цій ділянці будинку та обов'язковості безперешкодного доступу ОСОБА_7 до розміщеного на земельній ділянці колодязя, який є спільною власністю сторін, з виділеної йому частини ділянки; припинити право спільної сумісної власності сторін на спірну земельну ділянку.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_7 обґрунтував тим, що ОСОБА_6 постійно грубо порушує правила сумісного володіння. Без згоди співвласника вона самочинно побудувала новий будинок, встановлений без дотримання протипожежних та архітектурних норм, у результаті чого була створена загроза для існування спільного будинку. Без згоди співвласника спільний будинок був відключений від електромережі. ОСОБА_6 розібрала більшу частину даху спільного будинку, щоб використати покрівельний матеріал з нього для свого нового будинку.

У результаті самовільного зруйнування (знищення) ОСОБА_6 тієї частини будинку, якою користувалась її сім'я, загальна площа будинку зменшилась, згідно оновленого технічного паспорта, до 20,9 кв. м. Тобто, частка ОСОБА_7 тепер складає лише 10,45 кв. м. житла.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 346, ст. 349 ЦК України, знищення майна є підставою для припинення права власності. Позивач за зустрічним позовом вважає, що зруйнування відповідачем частини будинку, якою вона користувалась, є підставою для припинення права власності на її частку в будинку. Крім того, ОСОБА_7 вважає, що захист його права власності можливий шляхом зобов'язання відповідача відновити його частку будинку до придатного для проживання стану, тому просив суд задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року, в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_6, в іншій частині судові рішення залишити без змін. При обґрунтуванні вимог касаційної скарги заявник посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Перевірка законності та обґрунтованості оспорюваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій в частині висновків щодо зустрічного позову ОСОБА_7 про поділ земельної ділянки та будинку в натурі, припинення права власності та зобов'язання вчинити певні дії не є предметом касаційного розгляду в даному випадку.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 27 жовтня 1990 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 набули у власність, в рівних частинах кожний, для сезонного чи тимчасового проживання жилий будинок житловою площею 11,9 кв. м., загальною площею 54,1 кв. м., з відповідними надвірними будівлями: колодязь, в АДРЕСА_1, що розташований на земельній ділянці радгоспного фонду радгоспу «Семиполківський» (а. с. 7, 8).

В порядку приватизації 11 лютого 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 набули у приватну спільну сумісну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,25 га. в АДРЕСА_1 (а. с. 18-20).

При розгляді справи в суді першої інстанції Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства Юстиції України було проведено судову земельно-технічну експертизу, з висновків якої від 18 червня 2015 року вбачається, що експертом запропоновано 4 варіанти розподілу земельної ділянки площею 0,25 га. по АДРЕСА_1 Київської області між співвласниками ОСОБА_7 та ОСОБА_6 у рівних частках, які передбачають встановлення сервітуту (а. с. 153-165).

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові ОСОБА_6 про поділ земельної ділянки в натурі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що вимоги позивача про поділ земельної ділянки в даному випадку не відповідають вимогам закону та суперечать роз'ясненням п. п. 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», оскільки будинок в натурі між співвласниками не поділений, ОСОБА_6 у встановленому законом порядку від її права на частку будинку не відмовилася, у всіх варіантах розподілу земельної ділянки запропонованих експертом передбачено укладення земельного сервітуту. Поділ в натурі земельної ділянки, без поділу житлового будинку та господарських будівель і споруд в натурі, які розташовані на цій землі, призведе до порушення прав співвласників на користування ним, що не передбачено Законом.

Відмовляючи в зустрічному позові ОСОБА_7 про зобов'язання ОСОБА_6 відновити в натурі виділену ОСОБА_7 частину будинку до придатного для проживання стану, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спірний будинок знаходиться в аварійному, напівзруйнованому, непридатному для проживання стані. В натурі між співвласниками будинок не поділений і неможливо встановити ким та чия частка будинку зруйнована, а відтак суди встановили, що ОСОБА_7 не доведено факту вини ОСОБА_6 і підставності заявлених до неї позовних вимог. Оскільки ОСОБА_6 в порядку, передбаченому ст. 349 ЦК України, не заявила клопотання про внесення змін до державного реєстру про припинення її права власності на будинок через його знищення, то суди визнали позовні вимоги ОСОБА_7 про припинення права власності ОСОБА_6 на її частину будинку яку вона зруйнувала, безпідставними. Щодо вимог ОСОБА_7 про поділ земельної ділянки, то суди відмовили в позові у цій частині з тих підстав, що поділ земельної ділянки неможливий без поділу будинку.

З такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Пленум Верховного Суду України у п.п. «е» п. 18 Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснив, що учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

На відміну від норми ст. 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу жилого будинку - 27 жовтня 1990 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно з цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 11 лютого 2015 року, справа № 6-2цс15.

Оскільки сторонами у справі набуто у власність по Ѕ частині будинку житловою площею 11,9 кв. м., загальною площею 54,1 кв. м., з відповідними надвірними будівлями: колодязь, в АДРЕСА_1, то ОСОБА_6 і ОСОБА_7 стали власниками і відповідних частин (по Ѕ частині кожен) земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала і попередньому власнику - радгоспу «Семиполківський».

На підставі наведеного, слід дійти висновків, що при приватизації спірної земельної ділянки 11 лютого 2014 року ОСОБА_6 і ОСОБА_7 набули її у власність у рівних частинах (по Ѕ частині кожний), трансформуючи право користування у право спільної сумісної власності.

Сторони у справі є учасниками спільної сумісної власності і мають право вимагати виділення належних кожному часток зі складу земельної ділянки або виплати грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання у володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки, оскільки попереднього визначено рівність земельних часток сторін у справі, а саме по Ѕ частині, і це не суперечить нормам ст. ст. 370, 364 ЦК України та ч. 5 ст. 89 ЗК України.

Зазначені обставини не враховані судами при розгляді справи в частині вирішення спору за первісним позовом.

Посилання судів на неможливість поділу землі без поділу будинку не заслуговують на увагу, оскільки будинок і земельна ділянка є різними об'єктами власності, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами, і правовий режим таких об'єктів, а також розмір часток сторін у справі у такій власності, не змінювався у встановленому законом порядку.

Як зазначено вище, проведеною у справі експертизою визначено 4 можливих варіанти поділу спірної земельної ділянки з дотриманням рівності часток сторін у справі. Крім того, сторонами заявлено первісні та зустрічні позовні вимоги про поділ спірної земельної ділянки порівну між ними, по 0,125 га із земельної ділянки загальною площею 0,25 га, фактично визнано рівність їх часток у такій власності.

Таким чином, суди мали визначитись із можливістю розподілу спірної земельної ділянки між сторонами у справі, оскільки це передбачено законом та випливає із зібраних у справі документів і встановлених судами обставин, чого зроблено не було. Фактично судами спір у цій частині не вирішено.

За таких обставин суди не виконали своїх обов'язків, визначених законом, повно, всебічно й об'єктивно не з'ясували усіх обставин справи та не надали їм належної правової оцінки, передчасно дійшли висновків про безпідставність первісних позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ земельної ділянки в натурі, ухвалили судові рішення, які не можна визнати в повній мірі законними та обґрунтованими, у зв'язку з чим вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 342, 343, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 грудня 2015 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ земельної ділянки в натурі скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова Т.О. Писана І.М. Фаловська