Справа № 152/458/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 квітня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді - Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання - Бабиної І.Д.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

встановив:

21.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі по 800 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дочкою повноліття, та аліменти на її утримання в розмірі 300 гривень щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною трирічного віку.

Мотивуючи позовні вимоги позивачка зазначила, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 23.06.2015 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею та знаходиться на її утриманні.

На теперішній час вона не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, а відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, угоди про добровільну сплату аліментів між нею та відповідачем не досягнуто.

Оскільки відповідач не має стабільного матеріального доходу, то просить розмір аліментів визначити в твердій грошовій сумі.

Також, вважає, що відповідач повинен надавати допомогу на її утримання, в силу вимог ст.84 СК України, оскільки вона потребує допомоги.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала. Просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки у твердій грошовій сумі в розмірі по 800 грн. щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дочкою повноліття, та на її утримання - в твердій грошовій сумі в розмірі по 300 грн. щомісячно до досягнення дочкою ОСОБА_4 трирічного віку. Суду пояснила, що відповідач має нерегулярні та мінливі доходи, офіційно не працевлаштований, проте підробляє тимчасовими заробітками, тому просить аліменти визначити у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, які просить стягувати з відповідача щомісячно в сумі 800 грн. на утримання дитини та на своє утримання в сумі 300 грн. викликаний тим, що дитина повинна отримувати стабільну матеріальну допомогу від батька щомісячно на придбання продуктів харчування, одягу, ліків, інших необхідних речей. Вважає, що відповідач може сплачувати аліменти в розмірі по 800 грн. щомісячно на утримання дитини та на її утримання в розмірі по 300 грн., так як є працездатним, фізично здоровим. Інших осіб на утриманні відповідач не має, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться. В утриманні дочки їй допомагають батьки, так як коштів, які вона отримує від держави, не вистачає. Її саму також утримують батьки, оскільки вона студентка, але на теперішній час перебуває у академічній відпустці у зв'язку із народженням дитини. Крім того, вона не може працювати, бо здійснює догляд за дитиною до досягнення трирічного віку і не має засобів до існування, змушена перебувати на утриманні батьків. Відповідач від щомісячного стабільного утримання дитини та її ухиляється, чим ставить сім'ю в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови, так як вона та дитина потребують утримання з боку відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив, що згоден та має змогу сплачувати аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі, але в розмірі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, так як він не працює, наймається на тимчасові заробітки. Проте на утримання дружини сплачувати аліменти в розмірі 300 грн. на місяць до досягнення дочкою трирічного віку він відмовляється, так як вважає себе неспроможним утримувати дружину. Він фізично здоровий, працездатний, протипоказань щодо працевлаштування не має, проте, не знайшов роботи за спеціальністю і наймається на тимчасові заробітки, щоб утримувати себе та надавати кошти на утримання дитини. Від тимчасових заробітків його дохід складає 700 грн. на місяць. В пошуках роботи він звертався в Шаргородський РЦЗ, проте, його на облік не поставили, так як у нього відсутня трудова книжка, яку йому не повернули з попереднього місця роботи, а фірма, в якій він працював, ліквідована на теперішній час. Щомісячно на утримання дитини він коштів не надавав, а купив 3 пачки памперсів по 499 грн. та 6 пачок сумішей для годування дитини по 50 грн. кожна, а також, коли просила дружина, то купив і надав засоби гігієни для дитини - серветки, креми та олійки для змащування тіла. Щоденним утриманням дитини займається позивачка, з якою проживає донька.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.06.2015 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.4).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матір'ю - позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.5).

Дитина сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з матір'ю та знаходиться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконкомом Хоменківської сільської ради від 16.03.2016 року за №№ 382, 383 (а.с.6-7).

Позивачка ОСОБА_1 є студенткою ІІ курсу факультету дошкільної та корекційної освіти Уманського державного педагогічного університету ім. П. Тичини; форма навчання - денна, контрактна; термін навчання - з 01.09.2014 року по 30.06.2018 року (а.с.34).

Судом встановлено і визнається сторонами, що позивачка ОСОБА_1 на теперішній час не працює та не навчається, так як перебуває у академічній відпустці у зв'язку із народженням дитини та доглядом за нею, у зв'язку із чим вказана обставина не потребує доказування в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України.

Єдиний дохід позивачки та її дитини складає соціальна допомога при народженні дитини у сумі 860 грн. на місяць, що вбачається із довідки УСЗН Шаргородської РДА від 11.04.2016 року (а.с.33).

Таким чином, судом встановлено, що позивачка, що є дружиною відповідача, потребує матеріальної допомоги від нього.

Крім того, судом встановлено, що відповідач є фізично здоровим, працездатним, оскільки ним не надано суду доказів того, що він непрацездатний, або є обмеження, визначені лікарською комісією, щодо неможливості працювати.

Відповідно до довідки Шаргородської ЦРЛ від 07.04.2016 року за №673, відповідач на обліку в ЦРЛ як непрацездатний, не перебуває (а.с.32).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 не працює, наймається на тимчасові заробітки, від яких отримує мінливий та нестабільний дохід, розмір якого щомісячно встановити неможливо, що визнається сторонами і не потребує доказування в силу вимог ч.1 ст.61 ЦПК України.

31.03.2016 року, тобто після звернення позивачки з означеним позовом до суду і відкриття провадження у справі, відповідач звернувся в Шаргородський РЦЗ для реєстрації його як безробітного, у чому йому відмовлено 06.04.2016 року через ненадання всіх необхідних документів (а.с.17).

З роз'яснення РЦЗ вбачається, що відповідачем для постановлення його на облік як безробітного і сприяння у пошуках роботи не надано, зокрема, трудової книжки для підтвердження трудового стажу у ТОВ «Кан Строй Груп», що знаходиться в м. Києві (а.с.17).

Як вбачається із пояснень відповідача в судовому засіданні, ТОВ «Кан Строй Груп» припинено свою діяльність 07.07.2014 року, що підтверджується, також, витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.20-22).

Також, із довідки про індивідуальні відомості про застраховану особу, вбачається, що відповідач працював у ТОВ «Кан Строй Груп» з вересня 2013 року по лютий 2014 року (а.с.19).

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з лютого 2014 року (з часу звільнення) до 07.07.2014 року (до часу припинення юридичної особи) у відповідача існували перешкоди отримати у товаристві трудову книжку із відповідними записами у ній - суду не представлено.

Також, відповідачем не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на теперішній час у нього є перешкоди для отримання відомостей про свою роботу у правонаступника ТОВ, якщо таке є, або у відповідних архівних установах, куди передається документація підприємств та установ при їх ліквідації.

До того ж, відповідачем не представлено суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він звертався у будь-які підприємства, установи, організації району з приводу працевлаштування, маючи вищу освіту (а.с.18), і йому відмовлено у працевлаштуванні.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Таким чином, суд констатує той факт, що відповідачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів неможливості надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та позивачки.

Навпаки, судом встановлено, що відповідач є працездатним, фізично здоровим, інших осіб на утриманні не має, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться, а неможливість працевлаштуватися відповідачем не підтверджено доказами.

Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості надавати допомогу на утримання дитини сторін та позивачки, оскільки, як вбачається з пояснень останньої в судовому засіданні, вона не працює та перебуває у відпустці по догляду за дитиною, внаслідок чого не має власних доходів, позбавлена можливості матеріально забезпечити себе, що ставить її в скрутне матеріальне становище, тому потребує матеріального утримання з боку відповідача.

При цьому, суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

Оскільки судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 регулярного та стабільного матеріального утримання на дочку та дружину добровільно не надає, хоча не позбавлений можливості забезпечувати інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на утримання дочки, а також дружини, то суд вважає, що відповідач ухиляється від надання добровільної щомісячної матеріальної допомоги як на утримання дочки ОСОБА_4, так і на утримання дружини.

Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції», та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, які, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства України.

Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно із ст.48 Конституції України, кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтями 180-182, 184, 191 СК України, передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу отримує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Зазначений розмір, визначений у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу (ч.ч.1, 2 ст.75 СК України).

Відповідно до ч.2 ст.84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу (ч.4 ст.84 СК України).

Утримання одному із подружжя надається другим із подружжя у натуральній або грошовій формі за їхньою згодою. За рішенням суду аліменти присуджуються одному з подружжя, як правило, у грошовій формі (ч.ч.1, 2 ст.77 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви (ч.1 ст.79 СК України).

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, що вони мають спільну неповнолітню дитину - дочку ОСОБА_4, утримання якої є предметом даного спору, що дитина знаходиться на утриманні позивачки, що відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, хоча отримує дохід від тимчасових заробітків, інших осіб на утриманні немає, стягнення за виконавчими документами з нього не проводиться.

Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини в повному обсязі, тобто в розмірі по 800 грн. щомісячно, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дитини на придбання одягу, ліків та продуктів харчування, без участі відповідача, який від матеріального утримання дочки, протягом останніх місяців, ухиляється, надавши для дитини тільки памперси та суміші для годування. Ці ствердження знайшли підтвердження в судовому засіданні належними та допустимими доказами, проаналізованими вище. Також, суд встановив, що відповідач молода та працездатна людина, яка не працює та не має стабільного заробітку (доходу), проте медичних протипоказань щодо працевлаштування не має, належних та допустимих доказів щодо неможливості працевлаштуватися або пошуків роботи, суду не представив.

З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач на теперішній час не працює, то позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини підлягає частковому задоволенню. Підлягають стягненню з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. на місяць, починаючи з 21.03.2016 року, тобто з часу пред'явлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття.

При цьому, при визначенні розміру аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі по 600 грн. щомісячно, суд виходить із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.

Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України).

Крім того, суд вважає, що позов в частині стягнення з відповідача коштів на утримання позивачки до досягнення дочкою ОСОБА_4 трирічного віку, також підлягає частковому задоволенню, зокрема, слід стягнути аліменти на утримання позивачки з відповідача до досягнення дочкою трирічного віку, виходячи із вимог ст.84 СК України, так як позивачка потребує матеріальної допомоги внаслідок того, що здійснює догляд за дитиною, яка проживає з нею, в розмірі по 200 грн. щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку, враховуючи що на даний час відповідач не працює та не має стабільного доходу.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст.75, 77, 79, 80, 84, 180-184, 191 СК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця та жителя АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дочки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі по 600 (шістсот) гривень щомісячно, починаючи з 21.03.2016 року і до її повноліття, з наступною індексацією зазначеного розміру відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання у розмірі по 200 (двісті) гривень щомісячно, починаючи з 21.03.2016 року, до досягнення дочкою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3.

В решті позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесяти однієї) гривні 20 копійок в дохід держави (рахунок №0687).

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя