Справа № 372/4699/15-ц Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/996/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 23.02.2016
УХВАЛА

Іменем України

23 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Касьяненко Л.І.,

Суддів: Гуля В.В., Даценко Л.М.,

За участі секретаря: Яруна Я.В.,

Розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення №911 Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року позивачка звернулась до суду з позовом та просила визнати недійсним кредитний договір та договір іпотеки.

Мотивувала вимоги тим, що 26.09.2008 року між нею та ПАТ «Укрсиббанк» укладено договір, відповідно до якого відповідач зобовязувався надати їй у тимчасове користування довгостроковий кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у сумі 100 000 доларів США, зі сплатою 14% річних з кінцевим терміном остаточного погашення заборгованості - 26.09.2018 року. Виконання зобов'язання за вказаним договором забезпечувалося заставою нерухомості, а саме житловим будинком, що складається із 6-ти жилих кімнат, загальною площею 100,1 кв.м. та земельною ділянкою загальною площею 0,0997 га. з кадастровим номером :01:043:0026, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: Київська область,м. Обухів, вул. Першотравнева, 2. На підставі вказаних положень договору, 26.09.2008 року укладено договір іпотеки №6482, що був посвідчений приватним нотаріусом Обухівського нотаріального округу ОСОБА_3 з метою належного виконання зобовязання 26.09.2008 року між нею та ОСОБА_4 та відповідачем був укладений договір поруки №231206.

Вважала, що зазначений кредитний договір було укладено з порушенням чинного законодавства, оскільки банк не розяснив їй всі ризики його укладення, не було визначено сукупну вартість кредиту, банк не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредитів в іноземній валюті. Оскільки договір іпотеки є похідним від кредитного договору, тому його також слід визнати недійсним.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду І інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 26.09.2008 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту з Правилами №0 на суму 100.000 доларів США на споживчі потреби зі строком повернення кредиту до 26.09.2018 року із сплатою 14% за користування кредитними коштами. До вказаного договору сторонами в подальшому були укладені додаткові угоди.

В забезпечення виконання вказаного кредитного договору 26.09.2008 року між банком та позивачем укладено та нотаріально посвідчено за реєстровим №6472 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок та земельна ділянка загальною площею 0,0997 га, що знаходиться за адресою: м. Обухів, вул. Першотравнева, 2.

Як вбачається з чинного рішення Обухівського районного суду від 03.11.2014 року з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 стягнуто солідарно заборгованість за кредитним договором №0 в розмірі 74328,03 долари США, що є еквівалентом 937035 грн. 31 коп.

Копією банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року, дозволу №75-2 від 24 грудня 2001 року, додатком до дозволу 75-2 підтверджується правомірність укладення банком з позивачем оспорюваного кредитного договору.

Додатком №2 до договору вбачається погодження сторонами, зокрема позивачем, графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, а згідно ч. 2 тієї ж норми недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінивши в сукупності докази по справі суд І інстанції дійшов висновку про те, що доводи позивачки про недійсність кредитного договору і як наслідок недійсність договору іпотеки, укладеного між сторонами не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

За статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи сторін, дійшла висновку про те, що суд І інстанції вірно встановив, що позивачка добровільно виявив бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту позивачці остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Доказів того, що права позивачки на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, зокрема що банк не розяснив їй всі ризики його укладення, не було визначено сукупну вартість кредиту, банк не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредитів у іноземній валюті, ні суду І інстанції, ні апеляційної подано не було.

Тому відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими, а отже вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору, та інші похідні вимоги не підлягають до задоволення.

З урахуванням наведеного, викладені в апеляційній скарзі доводи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони матеріалами справи не підтверджуються, не ґрунтуються на вимогах закону і висновків суду про задоволення позову не спростовують. За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 25 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: