Номер провадження: 22-ц/785/2599/13
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Плавич Н.Д., Сєвєрова Є.С.,

при секретарі судового засідання Сідлецькій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області про встановлення способу виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку, на будівельні матеріали та обладнання садового будинку та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та зобов'язання звільнити земельну ділянку, -

ВСТАНОВИЛА:

25.03.2016 року відділом державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області було подано заяву про встановлення способу виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року. Заявник просив встановити порядок виконання рішення суду про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 з земельної ділянки № 35, розташованої в с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області в ДСТ Ліра (СТ «Нива») так, як земельна ділянка не є приміщенням, а згідно до Закону України «Про виконавче провадження» виселення необхідно проводити із приміщення. Також заявник просить встановити порядок виконання рішення суду про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 з земельної ділянки № 35, розташованої в с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області в ДСТ Ліра (СТ «Нива»), якщо в будинку залишиться неповнолітня дитина ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 4, а.с. 108-120).

Учасники в судове засідання не зявились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. У відповідності з вимогами ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, судова колегія дійшла висновку, що заява про встановлення способу виконання рішення суду не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні судів тривалий час знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку, на будівельні матеріали та обладнання садового будинку та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та зобов'язання звільнити земельну ділянку.

Апеляційним судом Одеської області (колегія суддів головуючий суддя Дрішлюк А.І., судді Плавич Н.Д., Сєвєрова Є.С.) було розглянуто апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2013 року, за результатами розгляду якої 25 квітня 2013 року рішення Біляївського районного суду Одеської області від 17 січня 2013 року (головуючий суддя Буран В.М.) було скасовано. Прийнято нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі- продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку, на будівельні матеріали та обладнання садового будинку було відмовлено. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та зобов'язання звільнити земельну ділянку було задоволено. Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 Тахіривну, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_8 звільнити земельну ділянку № 35, розташованої в с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області в ДСТ Ліра (СТ «Нива»). Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 Тахіривну, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_8 з земельної ділянки № 35, розташованої в с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області в ДСТ Ліра (СТ «Нива») (т.3, а.с.172-177).

07.08.2013 року ухвалою апеляційного суду Одеської області було внесено виправлення в резолютивні частини повного тексту та вступної та резолютивної частини рішення апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року виключивши помилково зазначеного відповідача по справі - ОСОБА_12 (т.3, а.с.198-199).

Додатковим рішенням апеляційного суду Одеської області від 07.08.2013 року було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1720,50 грн. (т.3, а.с.200-201).

31.05.2013 року Біляївським районним судом Одеської області було видано виконавчий лист (т.3, а.с.207).

Відповідно до постанов державного виконавця відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_13 від 30.08.2013 року (т.3, а.с.206-223) виконавче провадження було закінчено в звязку з тим, що відповідачі самостійно виконали рішення суду.

28.05.2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з заявою та просила постановити ухвалу про виселення з садового будинку ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_8 і звільнити їх з земельної ділянки № 35, що розташована в с. Нерубайське Біляївського району Одеської області ДСТ «Ліра» (СТ «Нива»). Свої вимоги мотивувала тим, що згідно постанови державного виконавця Олефір С.В. відповідачі добровільно не виконали рішення суду у вказаний строк, а після винесення постанови державним виконавцем про примусове виконання рішення суду відповідачі самостійно виконали рішення, про що державним виконавцем складено акт. Державний виконавець відділу ДВС Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_13 не повідомив її про виконання рішення суду і після виконання рішення відповідачі вселилися у будинок, у звязку з чим вона звернулася до суду з вказаною заявою (т.4, а.с.1).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 26.06.2015 року заяву ОСОБА_3 про виконання рішення суду було задоволено частково. Повторно виконано рішення апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку, будівельні матеріали та обладнання садового будинку та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 про виселення та зобовязання звільнити земельну ділянку. В іншій частині заяву було залишено без задоволення (т.4, а.с.19-20).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.10.2015 р. апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 26.06.2015 року була відхилена, а ухвала Біляївського районного суду Одеської області від 26.06.2015 року була залишити без змін (т.4, а.с.79-83).

Приймаючи процесуальне рішення по поданій заяві та відмовляючи в її задоволенні колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 373 ЦПК України за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення.

Аналіз вказаної статті свідчить про винятковість можливості встановлення та/або зміну способу та порядку виконання рішення суду. З аналогічних позицій виходив ВССУ під час проведення узагальнення судової практики розгляду судами процесуальних питань, пов'язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах від 25.09.2015 р., який зокрема звертав увагу на те, що це задоволення заяв можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). Згідно з вимогами статей 10, 60, 373 ЦПК саме заявники зобов'язані довести зазначений локальний предмет доказування.

Заявник, звернувшись з заявою про вчинення судом процесуальної дії, не врахував, що приймаючи рішення по справі апеляційний суд Одеської області вказував, що як вбачається з матеріалів справи та уточненого позову (т.3, а.с. 12-13) предметом спірних правовідносин є земельна ділянка № 35 площею 0,0613 га, яка знаходиться у с. Нерубайське Біляївського району в СТ «Нива», яка на праві власності належить ОСОБА_3, що підтверджується державним актом від 12.08.2003 року, зареєстрований в книзі записів держаних актів на право приватної власності на землю за № 1178, копія якого приєднана до матеріалів справи (т.1, а.с. 48). На спірній земельної ділянці було побудовано судовий будинок площею 101, 33 кв. м. (т. 1, а.с. 47, 54-55). Приймаючи рішення по справі апеляційний суд Одеської області враховуючи вимоги чинного законодавства, вказівки суду касаційної інстанції прийняв процесуальне рішення в межах заявлених позовних вимог в суді першої інстанції (т.3, а.с. 172-177). Право на зміну та доповнення позовних вимог суд не має. Уточнення позовних вимог проводиться в суді першої інстанції (ст.ст. 10,11, 31, 130 ЦПК України).

Вказане рішення в касаційному порядку не скасоване (т.3, а.с. 172-177).

На вказані обставини було вказано і в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 06.10.2015 р. (т. 4, а.с.82).

Як вбачається з матеріалів справи рішення апеляційного суду Одеської області задовольнила дві заявлені позовні вимоги:

про зобовязання ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 Тахіривну, ОСОБА_7, ОСОБА_8 звільнити земельну ділянку № 35, розташованої в с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області в ДСТ Ліра (СТ «Нива»);

про виселення ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_11 Тахіривну, ОСОБА_7, ОСОБА_12, ОСОБА_8 з земельної ділянки № 35, розташованої в с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області в ДСТ Ліра (СТ «Нива») (т.3, а.с.177).

Перша частина рішення суду виконується в порядку ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» при цьому, як вбачається з матеріалів справи, після добровільного виконання рішення суду боржники знову зайняли земельну ділянку (почали використовувати її, зокрема для проходження до обєкту самовільного будівництва - садового будинку ), а тому колегія суддів вважає, що рішення суду в цій частині не виконано, а держаним виконавцем не вчинено всіх дій передбачених цією статтею для виконання рішення суду.

Між тим, як вказував ВССУ в постанові «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» N 6 від 07.02.2014 відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Окремо колегія суддів зауважує, що вказана частина рішення є автономною, та у разі її сумлінного виконання всіма учасниками виконавчого провадження її було достатньо для виконання рішення суду та поновлення прав стягувача, оскільки звільнення земельної ділянки, на якій юридично не існувало на момент розгляду справи жодного обєкту, передбачає припинення її незаконного використання, та звільнення відповідачами її від своїх речей, зокрема будівельних матеріалів.

При цьому питання про наслідки самочинного будівництва для сторін повинно бути вирішено в межах самостійного провадження з врахуванням положень загальних засад цивільного законодавства.

Щодо другої частини рішення суду, то дійсно виходячи з ч. 4 ст. 78 ЗУ «Про виконавче провадження» виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні такій особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають виключно особи, зазначені у виконавчому документі.

Разом з тим, слід також враховувати, що вказані приміщення, з точки зору українського законодавця не є самовільно збудованими, а знаходяться в цивільному обігу та використовуються за функціональним призначенням, зокрема для проживання.

Випадок, коли обєкт який було самочинно збудовано, ще й певного типу (садовий будинок за раніше чинними стандартами не міг використовуватись для постійного проживання) ще й використовується для постійного проживання законодавцем не було передбачено, оскільки йдеться про реалізації цивільних прав з порушенням їх меж (ст.ст. 12-13 ЦК України).

Щодо вимоги заявника про встановлення порядку виконання рішення суду про виселення ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_8 з земельної ділянки № 35, розташованої в с. Нерубайське, Біляївського району, Одеської області в ДСТ Ліра (СТ «Нива»), якщо в будинку залишиться неповнолітня дитина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 4, об. а.с. 109)., то жодних доказів її знаходження в самовільному побудованому судовому будинку на момент розгляду справи не було. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Більш того, факт постійного помешкання ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_5В, ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_7, ОСОБА_15, тобто використання обєкту самовільного будівництва для постійного проживання вбачається з доданої ксерокопії довідки від 25.05.2015 р. ДСК «Ліра», що була надана державним виконавцем до заяви (т.4, а.с. 111). При цьому до суду надана ксерокопія паспорту на будівництво на імя ОСОБА_2 від 19.11.1997 р. (т.4, а.с. 113-114), хоча з встановлених обставин справи рішеннями суду спірні відносини між сторонами виникли в 2003 році, право власності на земельну ділянку на момент оформлення розписки належало ОСОБА_3 ( з 12.08.2003 р., т.1, а.с. 48, т.1, а.с. 78).

За таких обставин, колегія суддів виходить з того, що з моменту набуття законної сили рішення суду по справі і до моменту розгляду звернення державного виконавця обєкт самовільного будівництва остаточно набув іншого статусу житло для відповідачів по справі.

Як зазначив Євросуд в остаточному рішенні від 02.03.2011 р. по справі «Кривіцька

та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03, рішення від 2 грудня 2010 року, п.п. 40-44) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги)). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 р. у справі «ОСОБА_1 проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п. 125). Функція розяснення та тлумачення положень національного закону належить насамперед національним судам (див., наприклад, рішення у справі «Озтюрк проти Туреччини» (Ozturk v. Turkey) [ВП], заява № 22479/93, п. 55, ECHR 1999-VI). Хоча Суд не може замінити своїм рішенням рішення національних судів та його повноваження щодо перевірки дотримання національного законодавства обмежені (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Слівенко проти Латвії» (Slivenko v. Latvia) [ВП], заява № 48321/99, п. 105, ECHR 2003-X; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, п. 39), його функцією є перевірка обґрунтування національних судів з точки зору Конвенції (див. рішення у справі «Слівенко проти Латвії», зазначене вище). Щоб захистити особу від свавілля, недостатньо забезпечити формальну можливість мати змагальне провадження для оскарження застосування положення закону в її справі. Якщо ухвалене в результаті судове рішення не містить обґрунтування або доказової бази, виникле втручання у гарантоване Конвенцією право може стати непередбачуваним та, як наслідок, не відповідати вимозі законності (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Лупса проти Румунії» (Lupsa v. Romania), заява № 10337/04, пункти 4142, ECHR 2006-VII; та рішення від 24 квітня 2008 р. у справі «C. G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07, пункти 42, 46 та 4950). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 9 жовтня 2007 р. у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 6063; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Aosia v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 2123; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulia v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 4245). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I).

Таким чином, за встановлених обставин виселення повинно проводитись на підставі окремого рішення суду, право на звернення до якого отримала позивачка з звязку встановленням вказаних вище обставин.

Таким чином, підстави для задоволення поданої заяви передбачені законом відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 373, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

В задоволенні заяви відділу державної виконавчої служби Біляївського міськрайонного управління юстиції в Одеській області про встановлення способу виконання рішення апеляційного суду Одеської області від 25 квітня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі - продажу земельної ділянки дійсним, визнання права власності на земельну ділянку, на будівельні матеріали та обладнання садового будинку та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_5. ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про виселення та зобов'язання звільнити земельну ділянку, - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Одеської області

ОСОБА_16

ОСОБА_17