Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.04.2016 року Юр»ївський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Маренич С.О., при секретарі Літвіченко В.О., за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Юр»ївка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1, в редакції уточненої позовної заяви від 31.03.2016 року (ас. 23-25), звернулася до суду з позовом про стягнення боргу за розпискою, в обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 01.04.2013 року під розписку надала у позику відповідачці ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1 500 доларів США, зі строком повернення до 01.07.2013 року. Однак, до теперішнього часу відповідачка повернула лише 250 доларів США, а відтак залишається винною 1 250 доларів США, від повернення яких ухиляється.

Посилаючись на ст. ст. 526, 536, 625, 1049, 1050 ЦК України позивачка просила стягнути з відповідача на відшкодування наявного боргу за розпискою про отримання грошових коштів суму заборгованості в гривні , за відповідним курсом Національного банку України, станом на час подання позову, що становить 33 375, 00 грв. (26, 70 грв. х 1 250 доларів США, де 26, 70 грв. - офіційний курс долара США до гривні станом на 27.01.2016 року).

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги повністю підтримала.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, при цьому обставини щодо отримання грошових коштів від позивачки в сумі 1 500 доларів США повністю підтвердила, такі не спростовувала, як і те, що на повернення боргу сплатила 250 доларів США, а відтак залишається винною на даний час суму в розмірі 1 250 доларів США. Однак, визнаючи позов частково, пояснила, що просить стягнути з неї половину суми боргу, оскільки, по-перше в неї не має коштів щоб зараз повернути борг, а по-друге позивачка зі своєю родиною майже рік проживала в належному їй будинку, за що вона з останньої ніяких коштів не брала.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного:

- так, з розписки від 01.04.2013 року, копія якої долучена до матеріалів справи (ас. 6), а оригінал останньої оглянутий в судовому засіданні, вбачається, що 01.04.2013 року відповідачка ОСОБА_2 безпосередньо від позивачки ОСОБА_1 отримала грошові кошти в розмірі 1 500 доларів США, які зобовязалася повернути в строк до 01.07.2013 року.

В судовому засіданні позивачка пояснила, що вказані кошти позичила відповідачці оскільки такі необхідні були останній для оформлення документів про право власності на належний їй будинок, який позивачка мала намір в подальшому, після оформлення документів, купити, проте згодом передумала. Відповідачка дане повністю підтвердила та не заперечувала, що вказані кошти дійсно були їй потрібні для того, щоб оформити на своє імя документи про право власності на належний їй будинок, який вона згодом мала намір продати родині позивачки, однак, позивачка передумала купувати будинок, хоча майже рік з родиною мешкала в її будинку, не сплачуючи за проживання жодних коштів та до теперішнього часу є зареєстрованою в її будинку.

В судовому засіданні встановлено та сторонами по справі підтверджено, що на повернення отриманих коштів в розмірі 1 500 доларів США відповідачка до теперішнього часу сплатила позивачці лише 250 доларів США, а відтак залишається винною 1 250 доларів США.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках коли позичальником є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі , або речі визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення) так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанова ВСУ № 6-79цс14 від 02.07.2014 року).

За викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно був укладений договір позики грошових коштів та такі відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний був повернути позикодавцеві у строк та в порядку, що встановлені договором, а зокрема до 01.07.2013 року.

Натомість, до теперішнього часу, запозичені кошти відповідачем в повному обсязі позивачці не повернуті та на теперішній час борг складає 1 250 доларів США.

В судовому засіданні позивачка прохала стягнути борг в гривні за офіційним курсом НБУ на час подачі позову, що становив 26, 70 грв. за 1 долар США, надавши до позову розпорядження ПАТ «Державний ощадний банк України» № 45 від 26.01.2016 року про встановлення вищевказаного курсу купівлі та продажу іноземних валют станом на 27.01.2016 року (ас. 8).

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193 ЦК України, Закон України від 16.04.1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет КМУ від 19.02.1993 року № 15-93, Закон України від 23.09.1994 року № 185/94ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням визначається в гривні за офіційним курсом НБУ.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку передбаченому законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці в якій обчислена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня (постанова ВСУ від 02.07.2014 року № 6-79цс14).

За таких обставин, вимоги позивачки про стягнення боргу саме в національній валюті за офіційним курсом НБУ є обґрунтованими.

Відтак, до стягнення підлягає грошова сума в розмірі 33 375, 00 грв. з наступного розрахунку : 26, 70 грв. х 1 250 доларів США, де 26, 70 грв. офіційний курс долара США до гривні станом на 27.01.2016 року.

Доводи відповідачки про те, що вона не в змозі погасити борг через відсутність коштів суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача про необхідність зменшення суми боргу, через те, що позивачка з родиною майже рік проживала в належному їй будинку, будучи в останньому зареєстрованою, однак, не сплачуючи за це жодних коштів, оскільки дане не є підставою для звільнення від повернення боргу або його повернення в меншій сумі та може бути окремою підставою для звернення відповідачки до суду з позовом про відшкодування витрат за проживання, тощо.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 213, 215, 218, 294 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_2, гр. України, зареєстрованої за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на відшкодування боргу за розпискою від 01 квітня 2013 року грошові кошти в сумі 33 375, 00 грв.. (тридцять три тисячі триста сімдесят пять грв. 00 коп.) та на відшкодування судових витрат по справі 551, 20 грв. (пятсот пятдесят одна грв., 20 коп.).

Рішення може бути оскаржено до Дніпропетровського апеляційного суду, через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя : С.О.Маренич