Справа № 357/6845/15-ц Головуючий у І інстанції Кошель Л. М.
Провадження № 22-ц/780/4420/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 46 23.11.2016
УХВАЛА

Іменем України

23 листопада 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кулішенка Ю.М.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Сушко Л.П.,

за участю секретаря: Волинець Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ТОВ « Краяни», про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду із вказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка загальною площею 0,0196 га, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою м.Біла Церква. вул. Гоголя, 4. Належна їй земельна ділянка має спільну межу із земельною ділянкою, що розташована за адресою: м. Біла Церква, вул. М»ясна, 10, власником якої є ОСОБА_2. Відповідач по межі між точками « А» та «Г» самовільно захопив частину належної позивачці земельної ділянки площею 0,0004 га.

Просила зобовязати відповідача звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, шляхом демонтажу паркану, належну їй земельну ділянку, що розташована за адресою м.Біла Церква, вул..Гоголя, 4, згідно додатку № 1 до висновку експерта КНДІСЕ ОСОБА_4 № 12848/15-41 від 24.02.2016 р. , в точці «30» на 0,15 м, в точці «29» на 0,06 м, в точці «28» на 0,12 м, в точці « 27» на 0,19 м, всього на 0,0002 га/ 2 кв.м/ по всій довжині межі між земельними ділянками сторін ОСОБА_3 та ОСОБА_2, а також відшкодувати їй судові витрати в сумі 6 639 грн. 60 коп.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київвської області від 08 червня 2016 року позов задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2 звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, шляхом демонтажу паркану, земельну ділянку, що належить ОСОБА_3, кадастровий номер :04:007:0114, що розташована за адресою м.Біла Церква, вул. Гоголя, 4, згідно додатку № 1 до висновку експерта КНДІСЕ ОСОБА_4 № 12848/15-41 від 24.02.2016 р. , в точці «30» на 0,15 м, в точці «29» на 0,06 м, в точці «28» на 0,12 м, в точці « 27» на 0,19 м, всього на 0,0002 га/ 2 кв.м/ по всій довжині межі між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що спірна частина земельної ділянки ніколи не була в користуванні позивачки, а завжди перебувала у власності відповідача та попередніх землекористувачів. Про незмінність меж земельної ділянки свідчить кадастровий план земельної ділянки 2009 року та акт визначення та погодження меж землекористування від 08 жовтня 2008 року підписаний позивачкою.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав:

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, що були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 є власником земельної ділянки загальною площею 0,0196 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою м.Біла Церква. вул. Гоголя, 4. ( а.с.5).

Відповідачу ОСОБА_2 належить сусідня суміжна земельна ділянка загальною площею 0,0202 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою м.Біла Церква, вул. М»ясна, 10 ( а.с.30).

Межа між суміжними земельними ділянками сторін проходить по огорожі з металевої сітки, яку спорудив відповідач ОСОБА_2

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз ОСОБА_4 № 12848/15-41 від 24.02.2016 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, фактична межа між земельними ділянками, яка встановлена у вигляді паркану, зміщена в бік земельної ділянки ОСОБА_3, а саме: в точці «30» на 0,15 м, в точці «29» на 0,06 м, в точці «28» на 0,12 м, в точці « 27» на 0,19 м, всього на 0,0002 га/ 2 кв.м/ по всій довжині межі між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ( а.с.174-181).

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у справі ОСОБА_2 самовільно, без правової підстави, змістив межу вглиб земельної ділянки ОСОБА_3 на 2 кв. м..

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону виходячи з наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов'язані, зокрема, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних із встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Згідно із ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

З висновку №12848/15-41 судової земельно-технічної експертизи від 24 лютого 2016 року, проведеної Київський науково- дослідним інститутом судових експертиз вбачається, що фактично встановлена межа ОСОБА_2 між земельними ділянками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зміщена в бік земельної ділянки, яка згідно державного акту належить ОСОБА_3 Площа накладання становить 0.0002 га ( 2 кв.м.).

Посилання відповідача про неповноту та неправильність проведеного дослідження та необхідність призначення додаткової експертизи безпідставні. Заявляючи про недостовірність висновків проведеної в рамках справи експертизи, апелянт не надав доказів на підтвердження таких своїх посилань. При призначенні судом першої інстанції експертизи відповідачем на дослідження запитання не ставились.

Допитана судом першої інстанції у судовому засіданні експерт ОСОБА_4 підтримала наданий нею висновок та підтвердила порушення відповідачем меж між земельними ділянками.

Колегія визнає вказані пояснення експерта та даний ним висновок належним і допустимим доказом, оскільки вони відповідають іншим наявним в матеріалах справи доказам.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: