Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/1626/16
Провадження №22ц/778/2121/16 Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Стрелець Л.Г.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до комунального підприємства «Водоканал» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеним позовом до КП «Водоканал».

В обґрунтування позову зазначала, що 14.05.2014 року її було прийнято на роботу до КП «Водоканал» на посаду машиніста насосних установок за строковим трудовим договором на період відсутності основного працівника до 07.09.2014 року. Після закінчення цього строку жодна сторона не наполягала на розірванні договору, тому він став безстроковим. Також позивач обрана головою створеної 02.11.2015 року Первиної Вільної Профспілкової Організації «Світанок 2015» КП «Водоканал» (далі - ПВПО КП «Водоканал»), про що було повідомлено «Водоканал» 09.11.2015 року. Проте 02.02.2016 року під час знаходження позивача на лікарняному її повідомили про звільнення з роботи з 31.01.2016 року через достроковий вихід з відпустки по догляду за дитиною працівника, на посаді якого працювала ОСОБА_3 Посилаючись на незаконність звільнення з підстав закінчення строку трудового договору, який є безстроковим, та не отримання згоди профспілкової організації, просила скасувати наказ про звільнення, поновити її на роботі та стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача положення трудового законодавства не були порушені, оскільки позивача ОСОБА_3 було прийнято на роботу за строковим трудовим договором на період відсутності основного працівника ОСОБА_4 (ОСОБА_4), тому після виходу працівника з відпустки, позивач підлягала звільненню на підставі п.2 ст.36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору і гарантії заборони звільнення в період тимчасової непрацездатності працівника та наявність згоди профспілкової організації на спірні правовідносини не розповсюджуються, оскільки трудовий договір було розірвано не за ініціативою власника, а за закінченням строку трудового договору.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_3 на підставі її заяви від 07 травня 2014 року про прийняття її на роботу на посаду машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ» на час до пологового та після пологового листа непрацездатності ОСОБА_4 до 07 вересня 2014 року (а.с.69) наказом КП «Водоканал» № 730/н від 13 травня 2014 року була прийнята на роботу на посаду машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ» за строковим трудовим договором на період відсутності основного працівника ОСОБА_4 з 14 травня 2014 по 07 вересня 2014 року (а.с.8).

До закінчення строку дії трудового договору, 20 серпня 2014 року його було перекладено на новий термін, про що на підставі заяви ОСОБА_3 від 23 липня 2014 року видано наказ КП «Водоканал» № 1411/н від 20 серпня 2014 року про зміну строку дії трудового договору на період відсутності основного працівника ОСОБА_4 з 08 по 21 вересня 2014 року (а.с.71).

На підставі заяви ОСОБА_3 від 02 вересня 2014 року (а.с.72) видано наказ КП «Водоканал» № 1489/н від 02 вересня 2014 року, за яким змінено строк дії трудового договору на період відсутності основного працівника ОСОБА_4 (ОСОБА_4) з 22 вересня 2014 року по 27 червня 2017 року (а.с.73).

09 листопада 2015 року ПВПО КП «Водоканал» «Світанок 2015» повідомила КП «Водоканал» про своє створення і про те, що ОСОБА_3 є головою профспілкового комітету (а.с.12).

21 січня 2016 року ОСОБА_4 (ОСОБА_4) подала керівнику КП «Водоканал» заяву про переривання відпустки по догляду за дитиною та зазначила дату виходу на роботу з 01.02.2016 року (а.с.74).

Наказом КП «Водоканал» № 6-р від 27 січня 2016 року перервано відпустку ОСОБА_4 та вказано їй стати до роботи з 01 лютого 2016 року (а.с.75).

Наказом КП «Водоканал» № 127/н від 01 лютого 2016 року ОСОБА_3 з 31 січня 2016 року звільнено з посади машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ» на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України за закінченням строку трудового договору.

ОСОБА_3 була непрацездатною з 25 січня по 02 лютого 2016 року, що підтверджується листом непрацездатності (а.с.78).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

У пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності та ін.).

Із заяви ОСОБА_3 від 7 травня 2014 року про прийняття на роботу та подальших її заяв від 23 липня 2014 року, 02 вересня 2014 року (а.с.69,70, 72) вбачається, що остання, подаючи такі заяви, виявила своє бажання на укладення трудового договору саме на визначений строк, а саме: на період відсутності у зв'язку із до пологовим та після пологовим листом непрацездатності та відпустки по догляду за дитиною до трьох років основного працівника ОСОБА_4 (ОСОБА_4), яка обіймала посаду машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ».

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що позивач зверталась до відповідача із заявою про укладення трудового договору на невизначений строк, останній відмовив їй у цьому і вона у встановленому порядку, із посиланням на ч. 2 ст. 23 КЗпП України, оскаржила цю відмову.

Навпаки, обставини справи свідчать про те, що укладення трудового договору на строк відсутності основного працівника ОСОБА_4 (ОСОБА_4) між сторонами у даній справі відбулось за взаємним волевиявленням як позивача так і відповідача, а тому, на думку колегії суддів, правових підстав стверджувати, що трудовий договір набув ознак безстрокового не має.

До того ж трудові правовідносини з позивачем не могли бути встановлені на невизначений строк з урахуванням того, що на вказану посаду було прийнято на постійній основі іншого працівника ОСОБА_4 (ОСОБА_4), а укладання трудового договору із ОСОБА_3 обумовлювались причиною відсутності основного працівника у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю пов'язаною з пологами та відпусткою по догляду за дитиною.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач на момент звільнення працювала на насосній станції №55 «Південна» спростовуються відповідними наказами, зі змісту яких вбачається, що впродовж всього періоду роботи ОСОБА_3 працювала на одній і тій же посаді машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ», яку до цього обіймала ОСОБА_4 (ОСОБА_4). Накази про те, що позивач працювала машиністом насосних установок насосної станції «Мотор Січ» не оскаржені ОСОБА_3 у встановленому законом порядку, тому покази свідків у розумінні вимог ст.59 ЦПК України не є допустимими доказами про переведення позивача на іншу посаду або інше місце роботи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку його дії (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Підставою для видачі наказу про звільнення позивача стала заява ОСОБА_4 (ОСОБА_4) про переривання відпустки по догляду за дитиною до трьох років і її вихід на роботу з 01 лютого 2016 року (а.с.74).

Отже підставою припинення трудового договору із ОСОБА_3 є повернення на роботу працівника ОСОБА_4 (ОСОБА_4) з відпустки по догляду за дитиною, тобто закінчення строку, на який позивач була прийнята на роботу.

Неприйнятними є посилання позивача в апеляційній скарзі на порушення під час звільнення вимог ст. 252 КЗпП України, ст.41 Закон України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", а саме: звільнення без попередньо отриманої згоди вищого виборного органу профспілки, а також вищестоящого виборного органу профспілки (об'єднання профспілок) через те, що ОСОБА_3 є головою профкому ПВПО КП «Водоканал».

Стаття 43 КЗпП України передбачає, що розірвання трудового договору може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 ст.40 і пунктами 2 і 3 ст.41 цього Кодексу.

Частиною 3 ст.41 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" передбачено, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Частина 3 ст. 252 КЗпП України визначає, що звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також додатково - вищого виборного органу цієї професійної спілки.

З наведених приписів вбачається, що згода виборного органу первинної профспілкової організації необхідна, якщо звільненню підлягає член цієї організації, а якщо працівник є ще членом виборного профспілкового органу, то потрібна також згода вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання профспілок), але у будь-якому разі така згода необхідна якщо законодавством передбачений обов'язок роботодавця отримати таку згоду при звільнені працівника з певних підстав, передбачених законодавством.

У відповідності до правової позиції, висловленою судовою колегією в цивільних справах Верховного Суду України в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах викладеної в узагальненні судової практики від 01.12.1997 року у пункті 32 роз'яснено, що правила ст. 43 КЗпП України про необхідність попередньої згоди профспілкового органу підприємства (установи, організації) на розірвання трудового договору поширюються лише на його розірвання з підстав, передбачених п. 1 (крім ліквідації підприємства), п.п. 2, 3, 4, 5, 7 ст. 40 і п.п. 2, 3 ст. 41 КЗпП, якщо не йдеться про встановлені ст. 43(1) КЗпП випадки, коли така згода не потрібна. Розірвання трудового договору згідно з п.п. 6 і 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, припинення його з будь-яких інших передбачених Законом підстав, із наявністю такої згоди Законом не пов'язується. Статтею 252 КЗпП встановлені додаткові, крім передбачених ст. 43 КЗпП, гарантії при звільненні з ініціативи роботодавця виборних профспілкових працівників. Правила ст.ст. 43, 252 КЗпП стосуються випадків припинення трудових відносин в зв'язку з розірванням трудового договору з ініціативи роботодавця.

Тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що при звільненні позивача не було порушено ст.ст. 43, 252 КЗпП України, Закон України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" так як позивач звільнена не за ініціативою роботодавця, а через закінчення строку трудового договору.

У скарзі позивач зазначає, що не оскаржує висновків суду відносно правомірності її звільнення під час тимчасової непрацездатності, оскільки вказаною обставиною вона не обґрунтовує незаконність звільнення. Тому додаткового аналізу правомірності звільнення позивача в період її тимчасової непрацездатності не потребується.

Доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем під час звільнення Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року № 58 (далі -Інструкція) також не спростовують правильності вирішення справи. Відповідачем у відповідності до вимог п.п.2.27, 2.4 Інструкції внесено запис до трудової книжки про звільнення позивача 31.03.2016 року на підставі п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору, що відповідає змісту тексту наказу №127/к про звільнення (а.с.76). Оскільки днем звільнення вважається останній день роботи (п.2.27 Інструкції), тобто 31.03.2016 року, який припав на вихідний день, то складання наказу наступного дня не суперечить вимогам Інструкції.

Посилання позивача в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку не може бути взято до уваги колегією суддів з наступних підстав.

Згідно положень ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а апеляційна інстанція відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У позові ОСОБА_3 просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити її на посаді машиніста насосних установок КП «Водоканал» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в порядку ст.235 КЗпП України (а.с.5-6). Позовних вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення, що передбачено ст.116, ч.1 ст.117 КЗпП України ОСОБА_3, як вбачається з прохальної частини позову, заявлено не було, судом першої інстанції такі обставини не досліджувались, тому суд апеляційної інстанції не має процесуальних підстав для вирішення таких вимог. Що в свою чергу не позбавляє ОСОБА_3 звернутись до суду з відповідним позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку під час звільнення.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права у вигляді відхилення клопотань про залучення до участі у справі третіх осіб ЗМВП «Світанок», рада якої є вищестоящим виборним органом ПВПО КП «Водоканал» і ПВПО КП «Водоканал» та допиту свідків не можуть бути підставою для скасування або зміни оскаржуваного рішення у розмінні ч.3 ст.309 ЦПК України, оскільки відхилення судом вказаних клопотань не призвело до неправильного вирішення справи з вищевикладених підстав.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: