Справа № 352/2384/15-ц
Провадження № 22-ц/779/889/2016
Головуючий у 1 інстанції Дузінкевич І. М.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Матківського Р.Й., Василишин Л.В.,

секретарів: Бойчука Л.М., Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Тисменицького районного суду від 05 лютого 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтувало тим, що 10 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № IFI0RK04680390, за умовами якого банк надав відповідачу кредитні кошти в розмірі 4 649,00 грн. на строк до 21 жовтня 2009 року.

Банк зазначав, що умовами укладеного договору було визначено, що при порушенні позичальником зобов'язань по погашенні кредиту, відповідач зобов'язався сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,67 % на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості.

Вказував, що датою «21 жовтня 2009 року» в договорі № IFI0RK04680390 визначено кінцеву дату виконання позичальником дій щодо повернення кредиту за умов відсутності порушень по сплаті та простроченої заборгованості, а не кінцевий термін спливу виконання ОСОБА_2 своїх грошових зобов'язань за договором та припинення зобов'язань в цілому.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 кредитні кошти до теперішнього часу не повернуті, а договір не розірваний чи припинений відповідно до правових підстав визначених ст.ст. 599, 651, 654 ЦК України, а тому відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, банк просив стягнути з ОСОБА_2 на їхню користь заборгованість по відсоткам за договором № IFI0RK04680390 від 10 жовтня 2006 року нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 19 листопада 2010 року по 19 листопада 2015 року у розмірі 13 676,69 грн.

Рішенням Тисменицького районного суду від 05 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі на дане рішення ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що кредитні правовідносини між банком та ОСОБА_2 є дійсними, оскільки про бажання їх припинити не висловлювалася жодна із сторін, а також у судовому порядку ці кредитні правовідносини недійсними чи припиненими не визнавалися.

Крім того, вважає, що звернувшись до суду 07 грудня 2015 року банк пропустив строк позовної давності щодо вимог про повернення кредиту в повному обсязі, однак має право на отримання процентів та штрафних санкцій до повного фактичного виконання позичальником зобов'язань за договором.

У зв'язку з наведеним просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. апеляційну скаргу підтримала з вищенаведених підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, направив суду заяву, у якій просить розглядати справу у його відсутності.

Вислухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № IFI0RK04680390, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 4 649,00 грн. для купівлі ноутбуку Asus A6B00Rp з кінцевим строком його повернення до 21 жовтня 2009 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 2,00 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і сплатою комісії щомісяця в розмірі 0,91 %.

Відповідно до п. 1.2 укладеного кредитного договору, погашення заборгованості за цим договором повинно було здійснюватися в наступному порядку: щомісячно у період сплати, за який приймається період з 15 до 20 число кожного місяця позичальник повинен був надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 225,52 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотками, комісією.

Пунктом 3.2 кредитного договору було передбачено, що при порушенні позичальником терміну повернення кредиту, вказаного у п. 1.2, позичальник зобов'язується сплачувати банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6,67 % в місяць від суми залишку непогашеного кредиту. Розраховані згідно цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником у період сплати понад вказаної в п. 1.2 суми щомісячного платежу за кредитом разом із несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу.

ОСОБА_2 не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого у нього виникла заборгованість.

Звертаючись 07 грудня 2015 року до суду, банк просив стягнути з ОСОБА_2 на їхню користь заборгованість по відсоткам за період з 19 листопада 2010 року по 19 листопада 2015 року у розмірі 13 676,69 грн., які нараховані на прострочену заборгованість по кредиту в сумі 3 406, 40 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки-пені, штрафів за договором установлені сторонами тривалістю в п'ять років.

Разом з тим, укладений між сторонами кредитний договір не містить домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до норми частини 5 статті 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до положень частин 3, 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Стороною у спорі заявлено вимогу про застосування позовної давності.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Встановлено, що останній раз погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено ОСОБА_2 30 грудня 2010 року та в подальшому жодного платежу на погашення заборгованості останнім не здійснювалось, а отже, у позивача виникло право пред'явити позов до суду у період з січня 2011 року по січень 2014 року, проте позивач звернувся до суду з позовом про стягнення відсотків лише 07 грудня 2015 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності, який він не просив поновити.

Оскільки позивач звернувся з вимогою про стягнення відсотків після спливу позовної давності, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в позові за пропуском установленого ст. 257 ЦК України строку позовної давності.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду від 05 лютого 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Р.Й. Матківський

Л.В. Василишин