Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 48 Доповідач Худяков А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Худякова А.М.,

суддів: Косигіної Л.М.,

Григорусь Н.Й.,

при секретарі судового засідання Гайдамащук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна та визнання права власності на 1/8 обов'язкову частку спадкового майна

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із вказаним позовом. В обґрунтування позову, який у подальшому уточнювався позивачка зазначала, що більше 22 років з ОСОБА_7 проживали однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство та мали спільний бюджет. В період спільного проживання ними був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1, та два автомобілі: SKODA Favorit, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 та автомобіль ГАЗ 33021, випуску 1999 року, номерний знак НОМЕР_2.

Посилаючись на те, що після смерті чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, їй стало відомо, що придбання вказаного будинку оформлювалось договором дарування, замість договору купівлі - продажу, позивачка за вказаних обставин просила задовольнити позовні вимоги на підставі Закону України «Про власність», ст.ст.58,112 ЦК УРСР, ст.22 КпШС, ст.ст.3,60,61,65,74 СК України та ст.ст.16,392,1241 ЦК України.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2016 року позов задоволено частково. Встановлено факт проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини ОСОБА_2 та ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, в період з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнано вантажний, бортовий малолітражний автомобіль ГАЗ 33021, випуску 1999 року, номерний знак НОМЕР_2, зареєстрований на ім'я ОСОБА_7 об'єктом спільної сумісної власності та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування рішення в частині незадоволених позовних вимог та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 порушує питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарг та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання правочину удаваним, встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 1992 року, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна та визнання права власності на 1/8 обов'язкову частку спадкового майна, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні правові підстави для визнання удаваним договору дарування.

Такий висновок суду є правильним, оскільки відповідає вимогам закону і ґрунтується на матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 жовтня 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений договір дарування,

згідно якого ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_7 прийняв в дар житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.41).

Звертаючись через майже чотирнадцять років до суду з позовом про визнання укладеного договору дарування удаваним, ОСОБА_2 посилалась на те, що насправді між сторонами був укладений договір купівлі - продажу будинку.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені ст. 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

До того ж для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої

користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

При цьому в судовому засіданні ОСОБА_2 пояснювала, що їй ОСОБА_7 за життя не розповідав, що він уклав саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу.

Вирішуючи спір по суті та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову у вказаній частині, відповідно до приписів ст. ст. 212, 303 ЦПК України суд першої інстанції виходив із того, що позивач у суді не обґрунтувала удаваність вчиненого договору дарування приховуванням договору купівлі-продажу квартири, який насправді мав місце; не надала належних доказів, які б спростовували наявність у сторін наміру укладати договір дарування та підтверджували спрямованість їхньої волі на виникнення цивільно-правових відносин, що випливають із договору купівлі-продажу.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на досліджених у суді доказах.

За вказаних обставин, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують і на правильність судового рішення не впливають.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього ж дня на протязі двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді