Справа № 465/5491/15 Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/4494/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого Тропак О.В.,

суддів: Ніткевича А.В., Федоришина А.В.,

за участю секретаря Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , з участю третьої особи П»ята Львівська державна нотаріальна контора про виділ частки та визнання права власності в порядку спадкування,-

в с т а н о в и л а :

13 серпня 2015 року ОСОБА_3 предявив в суд позов до ОСОБА_2, з участю третьої особи Пятої Львівської державної нотаріальної контори про виділення частки ОСОБА_4, яка померла 14 серпня 2008 року, в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 в розмірі 1/3 частини квартири, а також визнати за позивачем право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4, яка померла 14 серпня 2008 року.

В обгрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що 14 серпня 2008 року померла його мати ОСОБА_4. Спадкоємцями померлої є її діти: позивач ОСОБА_3 та відповідачка ОСОБА_2 Після смерті матері залишилося спадкове майно, в склад якого входить частина квартири АДРЕСА_1. Дана квартира належала на праві спільної сумісної власності трьом особам: позивачу, відповідачці та їхній матері. Позивач звернувся в Пяту Львівську державну нотаріальну контору про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову в звязку з відсутністю необхідних для видачі документів, зокрема оригіналу свідоцтва про право власності на квартиру, відповідно не може бути виділена частка матері в квартирі як спадкове майно. Оригінал даного свідоцтва знаходиться у відповідачки, яка відмовляється його надати. Таким чином, з урахуванням наведеного позивач просив позов задоволити.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року позов задоволено. Виділено частку ОСОБА_4, яка померла 14.08.2008 року, в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_2 в розмірі 1/3 частини квартири. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, яка померла 14.08.2008 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

На вищезазначене рішення відповідачем ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу. Вважає оскаржуване рішення таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення , яким у задоволенні позову відмовити. В апеляційній скарзі зазначає, що вона є неналежним відповідачем у даній справі, окрім того письмово повідомила суд про відсутність власного інтересу до майна, яке є предметом позову і не сумнівається в належності цього майна позивачу і не оспорює його. Вважає, що позивач звернувся до суду з єдиною вимогою щодо відповідача сплатити судові витрати, і суд ці вимоги задоволив. Стверджує, що відсутність у відповідача юридичного обовязку , який випливав би із закону чи договору або відповідні повноваження здійснювати дії, зобовязати вчинити які через суд просить позивач, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог як незаконних.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково з наступних мотивів.

У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат , пов»язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать:1) виключено; 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

У відповідності до першого речення ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З огляду на те, що витрати позивача на проведення оцінки майна в розмірі 450 грн та витрати на послуги БТІ в розмірі 116,30 грн були проведені позивачем до подання позову, а не після відкриття провадження у справі, то ці витрати не є витратами, передбаченими ст. ст. 86, 87 ЦПК України, тобто вони не відносяться до судових витрат, які у відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з особи проти якої ухвалено рішення. Тому, колегія суддів вважає, що вищезазначені витрати в загальному розмірі 566,30 грн стягнуті з відповідача на користь позивача безпідставно, а тому оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 450 грн витрат на проведення оцінки майна, 116,30 грн витрат на послуги БТІ, - скасувати, а в частині стягнення всього 2908,42 грн , зменшити розмір стягнення до 2342 (дві тисячі триста сорок дві) грн 12 коп.

Водночас, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та для скасування оскаржуваного рішення в частині задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Згідно постанови державного нотаріуса від 24.07.2015 року про відмову у вчиненні нотаріальних дій , а саме відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно після померлої 14 серпня 2008 року ОСОБА_4, позивач був позбавлений можливості оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку і змушений був звернутися з позовом до суду.

Згідно довідки ЛКП «Навколо базару» за № 744 позивач з 30.07.1958 року, та відповідач з 15.06.1961 року і станом на дату видачі цієї довідки - 29.04.2015 року, є зареєстрованими у квартирі (а.с. 15) , яка, згідно витягу № 210022599 від 24.11.2008 року з реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на дату відкриття спадщини 14.08.2008 року була об»єктом права спільної сумісної власності сторін спору та спадкодавця ОСОБА_4 (а.с. 13) на підставі свідоцтва про право власності № 213132 від 28.02.1997 року ( ас.12).

Згідно інформації державної нотаріальної контори спадкова справа № 1300/2008 (номер у спадковому реєстрі 45586706) щодо майна спадкодавця була відкрита 07 жовтня 2008 року.

Оскільки, відповідачем не було надано суду доказів, які б свідчили про те, що до ухвалення оскаржуваного рішення, нею було подано нотаріальній конторі, яка відкрила спадкову справу № 1300/2008 (номер у спадковому реєстрі 45586706) оригінал свідоцтва власності на квартиру АДРЕСА_3 і заяву про те, що вона погоджується на те, що частки співвласників (в т.ч. сторін спору та спадкодавця) у цій квартирі були рівними, у суду першої інстанції були підстави для задоволення позовних вимог про визначення частки спадкодавця у спільному майні трьох співвласників у розмірі 1/3.

Доказів, які б свідчили про те, що на протязі шести місяців з часу відкриття спадщини відповідачем було подано нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про відмову від прийняття спадщини , відповідачем суду надано не було, як і не було надано суду першої інстанції чи суду апеляційної інстанції витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.01.2016 року, на який відповідач покликалася у запереченні на позов , стверджуючи , що згідно з цим витягом їй належить частка у розмірі ? частини предмету спору (ас. 85-87). З огляду на вищенаведене , у справі були підстави для висновку про те, що спадщину , яка відкрилася після смерті 14.08.2008 року ОСОБА_4 прийняли як позивач , так і відповідач, відтак , відповідач є належним відповідачем за цим спором.

Зважаючи на те, що свідоцтво про право власності на квартиру видано не лише на ім»я сторін спору, але - і на ім»я померлої особи, і після набрання з 01.03.2013 року чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», частиною 7 статті 16 якого передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право уповноваженої ними особи або державного реєстратора у випадках передбачених цим Законом, відтак, після 01.01.2013 року видача реєстраційним органом (бюро технічної інвентаризації) дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім»я померлої особи за запитом нотаріуса не проводиться, тому у зв»язку з відсутністю у позивача правовстановлюючого документа на спадкове нерухоме майно, та за відсутності у нього можливості одержання свідоцтва про право на спадщину в нотаріальній конторі, обставини справи у їх об»єктивній сукупності давали підстави для висновку про те, що позивач вправі був доводити наявність у нього прав на спадкове майно в судовому порядку. Тому, колегія суддів погоджується з правильністю оскаржуваного рішення і в частині задоволення позовних вимог про визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на половину спадкового майна , а саме на 1/6 частку квартири.

Враховуючи те, що відповідачем не було надано судам доказів, які б свідчили про те, що правовстановлюючий документ на спадкове нерухоме майно дійсно знаходився у неї, і, що до ухвалення оскаржуваного рішення цей правовстановлюючий документ був поданий нею нотаріальній конторі, яка відкрила спадкову справу щодо померлої 14.08.2008 року ОСОБА_4, а також , не надано доказів подання нею вищезазначеній нотаріальній конторі заяви-згоди про визначення рівності часток співвласників квартири, колегія суддів, вважає, що у суду першої інстанції були законні підстави для висновку про існування між позивачем спору щодо правовідносин, які регулюють право спільної сумісної власності та право спадкування на нерухоме майно.

У відповідності до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності і справедливості оскаржуваного рішення, яким позовні вимоги були задоволені, а тому апеляційну скаргу в частині оскарження рішення суду першої інстанції по суті, належить відхилити, а оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог залишити без змін.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 450 грн витрат на проведення оцінки майна, 116,30 грн витрат на послуги БТІ, - скасувати, а в частині стягнення всього 2908,42 грн , зменшити розмір стягнення до 2342 (дві тисячі триста сорок дві) грн 12 коп.

В решті рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Тропак О.В.

Судді: Ніткевич А.В.

ОСОБА_5