Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 лютого 2016 року м. Василівка

Василівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Пушкарьової С.П.

за участю:

секретаря Четвертак Л.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Василівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:
В позовній заяві ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивач зазначає, що 16.08.2012 наказом від 16.08.2012 він прийнятий на посаду директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області на умовах контракту з Дніпрорудненською міською радою, з подальшими продовженнями контракту за згодою сторін, строк якого сплив 15.10.2015.

06.08.2015 у зв`язку з оголошенням часткової мобілізації його призвано на військову службу із подальшим зарахуванням до списків особового складу Василівсько-Михайлівського ОРВК.

06.08.2015 на підставі мобілізаційного повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 розпорядженням виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області від 06.08.2015 №19 увільнено від роботи з 06.08.2015 на військову службу, із збереженням займаної посади і середньої заробітної плати за рахунок коштів Державного бюджету України.

15 жовтня 2015 року, під час проходження військової служби, розпорядженням виконавчого комітету Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області № 34 позивача звільнено з роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

ОСОБА_1 вважає, що звільнення його з основного місця роботи порушує права на працю та соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей, гарантованих Конституцією України та іншими законодавчими актами, виходячи з наступного.

Позивач вказує, що відповідачем порушено вимоги ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч.3 ст. 119 КЗпП України, якою визначено, що за

працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Позивач зазначає, що законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, контракти, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них встановлених законом гарантій, пільг і компенсацій.

Цей висновок підтверджується також нормою, закріпленою частиною другою статті 119 КЗпП України, згідно з якою працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

На думку ОСОБА_1 передбачені статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та статтею 119 Кодексу законів про працю України гарантії, поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за контрактом, строковим чи безстроковим трудовим договором, а тому в силу наявних обставин та вимог чинного законодавства відповідач при звільненні мав би врахувати факт проходження ним військової служби, у тому числі в частині забезпечення гарантій соціальних прав на збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за основним місцем роботи до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.

Крім того рішення відповідача щодо звільнення позивача з роботи, на думку останнього, суперечить рішенню відповідача щодо увільнення ОСОБА_1 від роботи, оскільки період увільнення від роботи згідно вказаного наказу визначено періодом проходження ОСОБА_1 військової служби, що свідчить про те, що його звільнення фактично мотивоване соціальним станом позивача, зокрема, проходженням військової служби за мобілізацією, що зумовлює незручності та додаткові фінансові навантаження на роботодавця.

ОСОБА_1 вважає, що його права та законні інтереси, як військовослужбовця, призваного за мобілізацією, підлягають відновленню шляхом поновлення на роботі та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначив, що із заявою про поновлення його на роботі на посаді директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» військовий прокурор Запорізького гарнізону в його інтересах звертався 13.11.2015 до Василівського районного суду Запорізької області, однак ці вимоги залишились без розгляду.

Одночасно ОСОБА_1 вказує, що в період з 15.10.2015 до 30.12.2015 він знаходився у відрядженні в м. Одесі, а тому строк звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачений ст.233 КЗпП України, пропущено ним з поважних причин.

На підставі викладеного, позивач просив суд поновити йому строк, встановлений для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору; визнати незаконним його звільнення з посади директора КП «Дніпрорудненський міський ринок та поновити його з 16 жовтня 2015 року на вищевказаній посаді на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації; зобов`язати Дніпрорудненську міську раду Василівського району Запорізької області внести до його трудової книжки відомості про скасування запису про

звільнення його з посади директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» за п. 2 ст. 36 КЗпП України та внести запис про його поновлення на посаді директора КП «Дніпрорудненський міський ринок»; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 17 859,31 грн. за період з 16 жовтня 2015 року по 31 січня 2016 року; рішення в частині поновлення на роботі та стягнення на його користь заробітної плати у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Відповідач надав суду письмові заперечення, зміст яких зводиться до наступного.

На думку відповідача позивачем пропущено встановлений законодавством місячний строк звернення до суду за вирішенням трудових спорів, оскільки копію розпорядження № 34 від 15.10.2015 «Про звільнення ОСОБА_1 » позивач отримав 15.10.2015 про що свідчить його підпис на розпорядженні, тобто місячний строк звернення до суду сплив 15.11.2015. Підстави для поновлення позивачу ОСОБА_1 строку звернення до суду відсутні.

Відповідач зазначив також, що відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпГІ трудовий договір може бути припинено у зв`язку із закінченням його строку. Особливістю припинення у зв`язку із закінченням строку трудового договору є те, що роботодавець не зобов`язаний попереджати працівника про звільнення, оскільки сторони домовилися про припинення договору заздалегідь, ще при його укладенні.
Частиною третьою статті 21 КЗпП контракт визначається як особлива форма трудового договору, в якому терміни його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (разом з матеріальною), умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання трудового договору, зокрема й довгострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Від контрактів слід відрізняти трудові договори, при укладенні яких законодавством передбачено обов`язкову письмову форму хоч би вони й передбачали термін дії, права, обов`язки і навіть відповідальність сторін.

Трудовий контракт, як і трудовий договір це вольовий двосторонній акт, угода двох суб`єктів, спрямована на виникнення трудових відносин. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП сторонами трудового договору, а отже, і контракту є працівник і роботодавець.

Серед працівників, з якими відповідно до законів укладаються трудові контракти, вирізняється особлива категорія працівників керівники державних та комунальних підприємств, з якими, на відміну від інших категорій працівників, законодавство передбачає укладення трудового контракту. Другою стороною трудового контракту є роботодавець. Згідно зі статтею 21 КЗпП, це власник підприємства чи уповноважений ним орган або фізична особа. Працівник укладає трудовий контракт з власником тоді, коли власник безпосередньо управляє своїм майном. На укладення трудових договорів (контрактів) власник підприємства може уповноважувати відповідний орган.

Порядок укладення трудового контракту - це встановлена чинним законодавством процедура подання працівником потрібних документів, узгодження умов контракту, його підписання та оформлення.

Постановою Кабінету міністрів України від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений Положенням цієї постанови.

На підставі викладеного відповідач просив суд відмовити в задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позов з вищевикладених підстав.

Представник відповідача ОСОБА_3 заперечувала проти позову з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов

необґрунтований та задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що розпорядженням міського голови м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області № 20 від 16.08.2012 ОСОБА_1 призначений на посаду директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області за контрактом з Дніпрорудненською міською радою.

В подальшому, розпорядженнями міського голови м. Дніпрорудне від 16.10.2012, 16.10.2013, 16.10.2014 дія контракту за згодою між сторонами продовжувалася. Строк дії контракту мав закінчитися 15.10.2015, про що свідчить записи в трудовій книжці та зміст укладеного між сторонами контракту від 16.10.2014 (а.с.14-17,18, 7-12,13).

У зв`язку з оголошенням часткової мобілізації наказом № 120 від 06.08.2015 ТВО військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 , призваного Василівсько-Михайлівським ОРВК 06.08.2015, призначено заступником військового комісара начальником відділення комплектування цього ж військового комісаріату (а.с. 33).

06.08.2015 розпорядженням міського голови м. Дніпрорудне № 19 Савенко А.І. увільнений від виконання обов`язків директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» з 06.08.2015, на період призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на термін до закінчення строку дії контракту до 15 жовтня 2015 року включно. З вказаним розпорядженням ОСОБА_1 був ознайомлений 06.08.2015, що підтверджується його особистим підписом. (а.с. 5).

Розпорядженням міського голови м. Дніпрорудне № 34 від 15 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звільнено з посади директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» 15 жовтня 2015 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту, п.2 ст. 36 КЗпП України. З вказаним розпорядженням ОСОБА_1 також був ознайомлений особисто 15.10.2015 (а.с. 6).

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовано Кодексом законів про працю України, Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та ін..

Частиною четвертою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що до одного із видів військової служби віднесена військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період.

Основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи визначені Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», у частині п`ятій статті 4 якого визначено, що вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення.

Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджений Законом України від 17 березня 2014 року оголошено та проведено часткову мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.

За правилом частини другої статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються районними (міськими) військовими комісаріатами на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за ними місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

Згідно ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається

на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Частиною 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Частиною 3 статті 119 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин) визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинено у зв`язку із закінченням його строку.

Частиною третьою статті 21 КЗпП контракт визначається як особлива форма трудового договору, в якому терміни його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (разом з матеріальною), умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання трудового договору, зокрема й довгострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

Від контрактів слід відрізняти трудові договори, при укладенні яких законодавством передбачено обов`язкову письмову форму хоч би вони й передбачали термін дії, права, обов`язки і навіть відповідальність сторін.

Трудовий контракт, як і трудовий договір, це вольовий двосторонній акт, угода двох суб`єктів, спрямована на виникнення трудових відносин. Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП сторонами трудового договору, а отже, і контракту є працівник і роботодавець.

Особливістю припинення у зв`язку із закінченням строку трудового договору є те, що роботодавець не зобов`язаний попереджати працівника про звільнення, оскільки сторони домовилися про припинення договору заздалегідь, ще при його укладенні.
Порядок укладення трудового контракту це встановлена чинним законодавством процедура подання працівником потрібних документів, узгодження умов контракту, його підписання та оформлення.

Постановою Кабінету міністрів України від 19.03.1993 № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» рекомендовано місцевим органам виконавчої влади при укладанні контрактів з керівниками підприємств, що є у комунальній власності, застосовувати порядок, передбачений Положенням цієї постанови.

Відповідно до п.18 розділу 4 вказаного Положення, за 2 місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк.

З огляду на встановлені обставини суд приходить до висновку, що припинення

трудового договору за п.2 ст. 36 КЗпП України (у зв`язку із закінченням строку трудового договору), не є звільненням з ініціативи роботодавця, отже, звільнення за цією підставою працівника, якого призвано на військову службу під час мобілізації є цілком правомірним і не порушує права працівника.

Належних доказів про бажання продовжити дію контракту у визначений законодавством спосіб позивачем суду не надано.

Приймаючи до уваги, що між сторонами в справі було укладено трудовий договір у формі контракту, в якому передбачалися, як права та обов`язки сторін, так і строк його дії та закінчення, а позивач ОСОБА_1 був обізнаний з його умовами, як і зі змістом розпорядження міського голови № 19 від 06.08.2015 про його увільнення саме на термін до закінчення строку дії контракту 15.10.2015, суд вважає, що порушень прав та законних інтересів позивача при його звільненні не відбулося, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Враховуючи, що з досліджених матеріалів цивільної справи № 2/311/87/2016 встановлено, що згідно поштового відправлення із заявою про поновлення позивача на роботі на посаді директора КП «Дніпрорудненський міський ринок» в інтересах ОСОБА_1 військовий прокурор Запорізького гарнізону звернувся до Василівського районного суду Запорізької області 13.11.2015, а ухвалою суду від 28.01.2016 вказані вимоги залишені без розгляду, суд вважає, що позивачем не пропущений встановлений ч.1 ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду, а тому вирішення питання про поновлення вказаного строку є недоцільним.

Посилання позивача на забезпечення гарантій соціальних прав на збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за основним місцем роботи до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, не спростовують встановлених судом обставин, оскільки з досліджених доказів встановлено, що такі права позивача відповідачем буди дотримані, оскільки з часу призову на мобілізацію 06.08.2015 до часу закінчення дії контракту 15.10.2015 за ОСОБА_1 зберігалося місце роботи та середній заробіток, що свідчить про дотримання відповідачем вимог діючого законодавства.

З пояснень позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні встановлено, що ним від відповідача за період з 06.08.2015 до 15.10.2015 отримано всі соціальні та компенсаційні виплати. Вказані обставини підтверджені також видатковим касовим ордером № 243 від 23.10.2015 та довідкою підприємства-відповідача № 46 від 16.02.2016.

Відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. ст.ст. 60, 118-120, 131, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпрорудненської міської ради Василівського району Запорізької області, про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Запорізької області через Василівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня

отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Василівського районного суду

Запорізької області С.П. Пушкарьова