Справа № 509/4911/15-ц
25 лютого 2016 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :
головуючого судді Гандзій Д.М.
при секретарі Черкасові Д.Г.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю 3-їх осіб : Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Одеській області та Житлово-будівельного кооперативу «Кварт-Сервіс» про визнання права власності на обєкт нерухомого майна, -
В судовому засіданні позивач підтримав свій позов та просив його задовольнити.
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання повторно, без поважних причин не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, у відповідності до вимог ч. 9 ст. 74, ч. 1 ст. 77 ЦПК України, за останньою відомою судові та позивачу місцем свого проживання, що підтверджується конвертом з позовом та повісткою, які повернулися до суду з відміткою листоноші «за зазначеною адресою не проживає» та шляхом розміщення відповідних оголошень у пресі в офіційних виданнях України «Урядовий кур`єр» та «Одеські вісті» з вказанням часу, дати та місця проведення судового засідання по справі, у звязку з неможливістю вручення відповідачці численних повісток з викликами до суду, а тому вважається повідомленою про час і місце судового розгляду справи належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 38,47-48).
Згідно з ч.ч. 1,4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного належним чином, або якщо причини неявки відповідача на думку суду є неповажними, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю з наступних підстав.
За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України).
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України.
Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Відповідно до ст. 1 Протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стаття 41 Конституції України наголошує кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Право приватної власності є непорушним.
Згідно із п. 23 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» - при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів державний виконавець на підставі ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей - на належне йому інше майно, за винятком того, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Наведений у додатку до Закону перелік видів майна громадян, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, є єдиним для всіх випадків звернення стягнення на зазначене майно. Стягнення на нерухоме майно (будинок, квартиру, інше приміщення та земельну ділянку) звертається за відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна з додержанням вимог ст. 63 вказаного Закону, крім звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса (стаття 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV "Про іпотеку"). Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно звернути стягнення в першу чергу (частина п'ята статті 52 Закону про виконавче провадження). У будь-якому випадку черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Проте відмову державного виконавця задовольнити зазначену вимогу боржника може бути визнано в судовому порядку необґрунтованою, коли очевидно, що цією вимогою не порушено інтересів стягувача й не ускладнено виконання рішення.
Статтями 316,317,319 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України передбачено право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Стаття 331 ЦК України вказує, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) - виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає - з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.
Статями 386-393 ЦК України передбачено держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача повністю передбачені ст. 388 ЦК України.
Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.
Крім цього, статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема : виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті
На виконання вказаного рішення був виданий виконавчий лист від 20.03.2015 р. (а.с. 5).
На виконання вказаного рішення був виданий виконавчий лист від 26.08.2015 р. (а.с. 7).
Крім того, ухвалою Роздільнянського райсуду Одеської області від 05.05.2015 р. в порядку забезпечення позову ОСОБА_1 до вирішення справи по суті було накладено арешт на 3-х кімнатну на квартиру № 20 в жилому будинку № 7/1 по вул. Центральній ж/м «Червоний Хутір» в с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, належну ОСОБА_2 на підставі договору № 239 купівлі-продажу майнових прав від 31.03.2014 р. № 68 (а.с. 45).
Суд встановив, що згідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру в житловому будинку, що будується за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Червоний Хутір», вул. Центральна, 7 від 14.02.2012 р. та Акту прийому-передачі № 68 від 31.03.2014 р. ППФ «Асоль» передав, а відповідачка ОСОБА_2 прийняла 3-х кімнатну на квартиру № 20 в жилому будинку № 7/1 по вул. Центральній ж/м «Червоний Хутір» в с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області у звязку з повною сплатою нею вартості майнових прав на вказану квартиру у сумі 427550 грн. і сторони повністю виконали свої зобовязання за вищевказаним договором і не мають претензій один до одного (а.с. 12-16).
Згідно довідки ППФ «Асоль» від 05.05.2014 р. ОСОБА_2 є покупцем вищевказаної квартири і їй був виданий пакет документів для оформлення права власності на зазначену квартиру (а.с. 17-18).
Відповідно до листа ВДВС Овідіопольського РУЮ Одеської області від 02.11.2015 р. у відділі перебуває зведене виконавче провадження за вищевказаними виконавчими листами. Згідно інформаційної довідки, отриманої на запит державного виконавця, за ОСОБА_2 відсутня реєстрація права власності на квартиру № 20 в жилому будинку № 7/1 по вул. Центральній ж/м «Червоний Хутір» в с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, що підтвердив в судовому засіданні сам позивач (а.с. 8-11,29).
Таким чином, на сьогоднішній день, за відповідачкою ОСОБА_2 відсутня реєстрація права власності на спірну квартиру, як це прямо передбачено вимогами ст. 331 ЦК України і отримання відповідачкою свідоцтва про право власності на вказану квартиру (реєстрація права власності) є її правом, а не обовязком.
В даному позові ставиться питання про встановлення способу та порядку виконання вищевказаних рішень судів, шляхом визнання за позивачем права власності на спірну квартиру, яка за законом не належить позивачу і до якої він не має ніякого відношення, так як у зазначених рішеннях судів йшлося про стягнення грошового боргу, а в позові ОСОБА_1 фактично йдеться про підміну понять зі стягнення грошового боргу на безпідставне визнання за ним права власності, що фактично змінює суть рішень Біляївського та Роздільнянського райсудів Одеської області, що з огляду на приписи ст.ст. 221,373 ЦПК України є неприпустимим і суперечить вищевказаній нормі Закону, враховуючи відсутність у відповідачки зареєстрованого права власності на спірну квартиру, що не надало підстав державному виконавцю законного права звернути стягнення на вищевказане нерухоме майно, яке не належить боржниці відповідачці і яке за Законом не може належати позивачу, посилання якого на ст. 334 ЦК України є безпідставним з огляду на вищевикладене.
Керуючись ст.ст. 10,11,57-61,88,208-209,213-215,218,224-226 ЦПК України, ст.ст. 182,316-319,325,328,331,334 ЦК України, ст.ст. 41,43,45,52,55,62 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю 3-їх осіб : Відділу державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Одеській області та Житлово-будівельного кооперативу «Кварт-Сервіс» про визнання права власності на обєкт нерухомого майна відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Гандзій Д.М.