Єдиний унікальний номер 725/6704/15-ц
Номер провадження 2/725/1499/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2016 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючого судді Піхало Н. В.

при секретарі Томко І.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль» про захист прав споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що 27 березня 2008 року між ним та банком укладено генеральний кредитний договір № 014/05/628, згідно п. 1 якого, банк зобовяався надати йому кредит у сумі 500 000 дол. США зі сплатою 13,25% річних та разовової комісії 0,99% від розміру кредиту, при цьому розмір першого траншу становив 200 000 доларів США, другого - 200 000 доларів США, третього 100 000 доларів США. Цільовим використанням кредиту визначено споживчі цілі.

Разом з тим вважає, що вищевказана Генеральна кредитна угода № 014/05/628 від 27 березня 2008 року підлягає визнанню недійсною, оскільки її умови суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» .

Зокрема, вважає, що п. 2 Генеральної кредитної угоди в частині неможливості дострокового повернення позивачем кредиту суперечить п. ж ч. 2 ст. 11; п. 4, 6 ч. 4 ст. 11, ч.8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; п. 5 Генеральної кредитної угоди в частині обов'язку позичальника достроково повернути банку кредит у випадку незгоди із запропонованою останнім зміною умов кредитного договору суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України, ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; п. 10 Генеральної кредитної угоди в частині застосування банком до позичальника численних санкцій суперечить ч. 10 ст. 11, ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав спожвачів»; п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1,2 ст. 627 ЦК України; п. 3.2 Ріщення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013.

Також вказував на те, що недійсним пілягає визнанню і укладений між ним та банком в рамках даної Генеральної угоди кредитний договір № 014/05/628/1 від 27 березня 2008 року, оскільки його умови також суперечать положенням Закону України «Про захист прав спживачів» .

Зокрема, п. 2 ч. 1 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ст. 99 Конституції України, ст.ст. 92, 524, 533 ЦК України, п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного реулювання і валютного контролю», п. 6.1 та п. 6.2 Постанови Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України»; п. 3 ч. 1 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; п. 1.3 ч. 2 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ст. 627 ЦК України; п. 1.4.1.6 та 1.4.1.7 ч. 2 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 11, ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»; п.п. 1.5.1.3 та 1.5.2 ч. 2 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів»; п. 1.9 ч. 2 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; п. 1.11 ч. 2 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ст. 99 Конституції України, ст.ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 6.1 та п. 6.2 Постанови Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження правил використання готівкової іноземної валюти на території України»; п. 2.3.8 ч. 2 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ст. 627 ЦК України; п. 4.1.3 ч. 2 кредитного договору № 014/05/628/1 суперечить ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, ч. 4 ст. 55 Закону України «По банки і банківську діяльність», ст. 11 ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, просив визнати недійсними укладені між ним та ВАТ «ОСОБА_2 банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 Аваль»: Генеральну кредитну угоду № 014/05/628 від 27 березня 2008 року та кредитний договір № 014/05/628/1 від 27 березня 2008 року та на підставі ст. 216 ЦК України застосувати у правовідносинах наслідки двосторонної реститутції.

В судове засідання позивач не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, в його інтересах діяли представники ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав викладених ним у позовній заяві та додаткоих письмових поясненнях до позову.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, прсив в задоволенні позову відмовити за безпідсьавністю, оскільки укладаючи дані договори сторонни діяли вільно та усвідомлювали усі умови кредитного договру та генерадбної угоди. Крім того, умови даних договорів не суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» й відповідно позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будь-яка з умов кредитного договру порушує його права як споживача послуг.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

Так, статтею 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При цьому, зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод убачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. ОСОБА_5 сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 27 березня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено Генеральну кредитну угоду № 014/05/628, за умови якої банк надав позичальнику кредит в розмірі 500 000 дол. США терміном до 26 березня 2015 року. В рамках даного договору сторони домовились, що кредитні кошти надаються на умовах забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та плати за користування.

Зокрема, п 2 Генеральної кредитної угоди визначено, що кредитор надає позичальнику кредитні кошти на умовах їх забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та плати за користування. На підставі додатково укладеного кредитного договору позичальнику може надаватись кредит у національній валюті на наступних умовах: строк надання кредиту: в межах терміну чинності даної угоди. Сума кредиту: в межах загального ліміту заборгованості, пердбаченого п. 1.2 цієї угоди. Відсоткова ставка за кредитом: визначається кожним додатково укладеним кредитним договором. Відсотки будуть нараховуватися на суму виданої позики, виходячи з календарної кількості днів користування позикою і повинні сплачуватись позичальником при погашенні кожної позики платіжним доручнням на рахунок доходів кредитора. При цьому кількість днів у році буд вважатись 360. Інші умови кредитування: для уникнення будь-яких непорозумінь вважається узгодженим, що видані позики не можуть бути сплачені до терміну повернення, крім окремих випадків, коли клієнт спеціально звертається до банку з проханням і банк дає свою згоду на дострокове погашення кредиту окремо у кожному випадку. Усі позики, як і відсотки по них, повинні сплачуватися у тій самій валюті, в якій їх було надано. Усі платежі, які мають бути зробені позичальником на підставі цєї угоди, повинні бути зроблені повністю, без будь-яких взаємозаліків чи претензій та без будь-яких відрахувань або утримань із наявних сум на рахунках позичальника. Загальний розмір усіх позик, що підлягатимуть погашенню не повинен перевищувати 500 000 доларів США. Конкретні строки користування кредитними коштами, відсоткові ставки за користування кредитними коштами, об'єкти кредитування визначаються сторонами окремо в кожному кредитному договорі, укладеному в рамках цієї генеральної кредитної угоди. У відповідності з діючим законодавством України забезпеченням даної угоди є: іпотека належних вирбничо-комерцйному товариству з обмеженою відповідальністю «Агроекс» будівель та споруд (нежитлові будівлі ресторану «Корчма під липами»), загальною площею 674,40 кв. м, що знаходиться за адресою: Чернівецька область, Кіцманський район, с. Шипинці, вул. Назарія Яремчука, буд. 8, ринковою вартістю 3984000 гривень. При цьому кредитор може вимагати від позичальника надання одного або декількох видів забезпечення. Додатково, з метою повного забезпечення виконаня належним чином цієї угоди, із керівниками (посадовими особами Директором/Президентом/ та Головним бухгалтером) позичальника, поряд з основним видом забезпечення повернення кредиту, можуть укладатись договори про поруку, які стають невід'ємною частиною цією угоди. Такі договори про особисте поручительство перед кредитором є додатковим забезпеченням і воно може застосовуватись ним лише при настанні умов: погіршення товарного стану основного забезпечення; фактичної відсутності основного забезпечення під час дії даної угоди; за інших умов, що суттєво впливають на адекватність забезпечення по відношенню до кредиторської заборгованості власне позичальника.

Так, згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Згідно з рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

При цьому, пунктом 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, визначено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Таким чином, як убачається з умов укладеного між сторонами договору, суд приходить до висновку, що між сторонами укладено саме договір споживчого кредиту та кошти надані позивачу саме на споживчі потреби.

Зокрема, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач вказував на те, що спірна генеральна кредитна угода укладена з порушенням положень Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема що при її укладені та укладенні кредитного договору банком порушено ряд положень законодавства про захист прав споживачів й відповідно просив визнати дані договори недійсними.

Разом з тим, з такими доводами позивача погодитись не можна, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

За змістом ч.1,2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, яка діяла на час укладення спірного кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Як убачається зі змісту позову, позивач зокрема вважає, що п. 2 Генеральної угоди в частині неможливості дострокового повернення позивачем кредиту суперечить п. «ж» ч. 2 ст. 11, п. 4, 6 ч. 4 ст. 11, ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, відповідно до п. «ж» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ввбачається, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про можливість дострокового повернення кредиту та його умови.

Згідно п. 4 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у договорі про надання споживчого кредиту зазначається право дострокового повернення кредиту.

Відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються умови дострокового розірвання договору, а ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат. Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення. Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту. Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною.

Разом з тим, дані твердження позивача про те, що п. 2 Генеральної угоди не містить в собі умов щодо права на достокове повернення кредиту є безпідстаними та сумперечать умовам Генеральної угоди, зокрема п.п. 7.2, 7.3 Угоди, а також умовам кредитного договру, укладеного в рамках даної Генеральної угоди.

Зокрема, відповідно до п. 7.2 Генеральної угоди, сторони визначили, що позичальник має право достроково погасити отримані кредитні кошти і сплатити відсотки за користування кредитними коштами на підставі письмової домовленості з кредитором, а відповідно до п. 7.3 Угоди, позичальник має право ставити питання про дострокове розірвання Генеральної угоди, повністю повернувши одержані кредити, відсотки за їх користування та штрафні санкції(у випадку їх нарахування), повідомивши про це кредитоа не пізніше ніж за 7 днів.

Таким чином, доводи позивача про те, що п. 2 Генеральної угоди в частині неможливості дострокового повернення позивачем кредиту суперечить п. «ж» ч. 2 ст. 11, п. 4, 6 ч. 4 ст. 11, ч. 8 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними та суперечать матеріалам справи, оскільки умова про дострокове погашення кредиту була узгоджена між сторонами при підписанні Генеральної угоди та відповідає принципу свободи договру. При цьому, позивачем не надано суду доказів про те, що він зверався до банку із заявою про дострокове повернення кредиту та йому було відмовлено в цьому з підстав того, що умови договору не містять такого права.

Щодо доводів позивача в тій частиі, що п. 5 Генеральної кредитної угоди в частині обов'язку позичальника достроково повернути банку кредит у випадку незгоди із запропонованою останнім зміною умов кредитного договору суперечить ч. 3 ст. 203 ЦК України, ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» й відповідно даний договір підлягає визнанню недійсним, то суд зазначає наступне.

Так, як убачається зі змісту п. 5 Генеральної кредитної угоди, сторони укладаючи даний договір погодили обов'язки позичальника, зокрема було визначено, що позичальник зобов'язався використати оримані кредитні кошти і забезпечити повернення одержаних кредитів та сплату нарахованих відсотків відповідно до умов кредитних договорів, укладених в рамках цієї угоди. За порушення строків повернення кредитів, сплати відсотків за користування кредитними коштами, встановлених згідно умов кредитних договорів, використання кредитних коштів не за цільовим призначенням, сплачувати кредитору, додатково до встановленої відсоткової ставки за кредит, штрафні санкції, передбачені п. 10 даної угоди. Самостійно, без надолуження, надавати кредитору щоквартально, до 20 числа наступного місяця, бухгалтерський баланс, звіт про фінансові результати та їх використання, та додатково, за запитом кредитора, - і інші матеріали з видачі, перевірки забезпечення кредиту і контролю за його використанням і поверненням в тому числі інформацію про рух коштів по основному та додатковим поточним рахункам, документи про діяльність підприємства вцілому. При проведенні кредитором перевірок цільового використання кредитних коштів, надавати йому усі необхідні документи та не чинити йому ніяких перешкод при виконанні цих перевірок. У випадку запровадження у позичальника режиму обмеженого доступу на територію третіх осіб, забезпечити працівників кредитора, відповідальних за виконання даної угоди, відповідними документами (перепустками) для вільного пересування по території позичальника і реалізації прав кредитора, передбачених даним договором. Письмово повідомляти кредитора про внесення змін в установчі документи позичальника, зміни його юридичної та фактичної адреси, номера контактного телефону, зміни реквізитів, про відкриття (закриття) поточних рахунків в інших банках не пізніше 5 днів із часу настання таких змін. Не тримати кошти на поточних рахунках в інших банках і не проводити по них ніяких операцій до повного виконання власних зобов'язань за даною генеральною угодою.

Крім того, п. 5.8 Генеральної угоди визначено, що у разі відмови від зміни умов даної угоди, або кредитних договорів, укладених в її рамках, в порядку, передбаченому п. 11.2 угоди, - повернути отримані в рамках даної угоди кредитні кошти не пізніше 10 банківських днів із дня отримання повідомлення про такі зміни та сплатити кредитору відсотки відповідно до ставки, яка була раніше обумовлена кредитними договорами, за час фактичного користування кредитними коштами.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п'ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Разом з тим, доводи позивача в тій частині, що п. 5.8 Генеральної угоди суперечить вимогам закону та порушує права позивача як споживача фінансових постуг також є безпідставними та спростовуються умовами Генеральної угоди, укладаючи яку сторони погодили порядок внесення змін до договору, зокрема щодо усіх істотних умов, шляхом укладення додаткових угод (п.11.2) й відповідно закріпили в умовах договору порядок та спосіб внесення змін.

Щодо доводів позивача про те, що п. 10 Генеральної кредитної угоди в частині застосування банком до позичальника численних санкцій суперечить ч. 10 ст. 11, ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»; п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509, ч.ч. 1,2 ст. 627 ЦК України, п. 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 10 Генеральної кредитної угоди, у разі несвоєчасного повернення кредитів позичальником у визначений кредитними договорами терміни, останній відшкодовує кредитору завдані цим збитки в повній сумі понад неустойку (штраф, пеню), які передбачені даним договором. За порушення строків повернення кредитів, відсотків за користування кредитами, передбачених кредитними договорами, укладених в рамках даної угоди, позичальник сплачує кредитору пеню від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожний день прострочення. За порушення строків подання документів, передбаченх п. 5.3 угоди, сплачувати кредитору пеню в розмрі подійної облікової ставки Національного банку України від суми наданого кредиту, за кожний день прострочення. У разі невиконання позичальником умов, передбачених п. 5.6 угоди, позичальник сплачує штрафні санкції у розмірі 5% від суми наданих в рамках даної угоди кредитних коштів, за кожний факт порушення. У разі виявлення фактів нецільового використання кредитних коштів позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 25% від суми нецільового використання. В кожному конкретному кредитному договорі, укладеному в рамках цієї генеральної кредитної угоди, за угодою сторін може бути визначний інший порядок та розмір відповідальності за порушення зобов'язань по цим кредитним договорам.

Зокрема, відповідно до розяснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5, при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Згідно ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Таким чином, несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.(п. 5 ч. 3 ст. 18 вищевказаного Закону).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року по справі №6-80цс13, яка з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Крім того, як убачається з правової позиції сформованої у постанові Верховного Суду України № 6-80цс12 від 12 вересня 2012 року, за положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Також слід зазначити, що згідно п. 3.2 Рішення Конституційного суду України від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013, положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону «Про захист прав споживачів» наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону «Про захист прав споживачів» встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобовязання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання).

Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обовязку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, повязаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобовязань позичальниками - фізичними особами.

Разом з тим, вказуючи на дану умову Генеральної угоди, якою передбачено обовязок позичальника у разі порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом тощо сплату банку пені від суми простроченого платежу в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення й відповідно вважаючи її несправедливою та також такою, що порушує права позивача як споживача послуг та завдає значних матеріальних збитків, що є підставою для визнання Генеральної угоди недійсною в цілому, то дані доводи не узгоджується зі змістом ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» й відповідно даний пункт договору не містить умов, які є несправедливими та такими, що містять істотний дисбаланс прав та обов`язків сторін та не відповідачє вимогам закону, зокрема ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки право на застосування таких штрафних санкцій як пені за порушення зобовязаання визначено пложеннями ст. 551 ЦК України. Крім того, умова договору про можливість у разі порушення позичальником зобовязання застосовувати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що застосування пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за порушення виконання зобовязань завдає йому значних матеріальних збитів та розмір пені значно перевищує суму боргу, не надано й відповідно спростовано розрахунком суми заборгованості, наданим банком станом на 21 квітня 2016 року, згідно якого сума основного боргу складає 53 179,70 доларів США, що еквівалентно 1 351 368, 77 грн. а пені 34 972,10 доларів США, що еквівалентно 888 688,80 грн. (а.с. 96-100).

Також суд звертає увагу й на те, що при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору та як вставнолено судом, потягом тривалого часу виконував умови договору, та у нього не виникало сумнівів у правомірності його укладення.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що положення п. 10 Генеральної кредитної угоди кредитного створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача.

При цьому, суд враховує також і положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається зі змісту ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Також як однією з підстав для визнання недійсним кредитного договору, укладено в рамках Генеральної кредитної угоди, поивач зазначає п. 2 ч. 1 кредитного договору суперечить ст. 99 Конституції України, ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 6.1 та п. 6.2 Постанови Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», однак з такими доводами погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до п. 2 ч. 1 кредитного договору банк надає позичальнику кредит, а позичальник приймає його на наступних умовах. Розмір кредиту (валюта кредиту) 500 000 доларів США. Розмір траншів (кількість траншів): 1-ший транш 200 000 доларів США, 2-ий транш 200 000 доларів США, 3-ій траш 100 000 доларів США. Цільове використання кредиту: 1-ший транш на споживчі цілі, 2-гий транш на споживчі цілі, 3-ій транш на споживчі цілі. Річна база нарахування процентів факт/факт. Дата остаточного повернення кредиту: по 26 березня 2015 року включно. Поточним рахунком є: НОМЕР_1. Позичковий рахунок: НОМЕР_2. Рахунок процентів: НОМЕР_3. Разова комісія за надання кредиту складає 0,99% від розміру кредиту.

Так, згідно ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов?язання мають виконуватися належним чином та у встановлений законом строк.

При цьому, відповідно до ст. 524 ЦК України визначено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та Закон України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Крім того, у ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року № 6-79цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти (правова позиція Верховного Суду України, яка висловлена в постановах від 4 липня 2011 року № 3-62гс11, від 7 жовтня 2014 року № 3-133гс14).

При цьому, судом установлено, що ПАТ «ОСОБА_2 банк Аваль» має банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення грошових операцій в іноземній валюті, в тому числі надання кредитів в іноземній валюті, а саме ліцензію № 10 від 11 жовтня 2006 року та дозвіл № 10-4 від 11 жовтня 2006 року, на підставі яких банк має право здійснювати операції з валютними цінностями й відповідно позивачем на спростування вказаного суду доказів не надано.

Крім того, як убачається із наданого банком розрахунку суми заборгованості, в грошовому зобов'язанні ОСОБА_1 визначено еквівалент в іноземній валюті, а саме в доларах США та гривневому еквіваленті, у зв'язку з чим до цих правовідносин підлягає застосуванню норма ч. 2 ст. 533 ЦК України.

За таких обставн, враховуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що підстав, передбачених ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на які посилався ОСОБА_1 немає, оскільки всі умови договору узгоджені сторонами вільно і добровільно (ст. 3, 627, 628 ЦК України).

Щодо доводів позивача в тій частині, що умови кредитного договору від 27 березня 2008 року , зокрема закріплені у п. 3 ч. 1 кредитного договору суперечить ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» й відповідно даний договір підлягає визнанню недійсним, то суд зазначає наступне.

Так, відповідно до п. 3 ч. 1 кредитного договору визначено, що сторони наступним домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись процентна ставка 13,25% річних. Процентна ставка фіксована з правом банку щорічного перегляду в порядку, передбаченому частиною №2 цього договору (а.с.17).

Зокрема, ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Згідно ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Разом з тим, Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року ЦК України було доповнено ст. 1056-1, відповідно до умов якої умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, разом з тим, на момент укладення спірного кредитного договору вказана норма права не існувала, а тому умови договору щодо зміни відсоткової ставки на момент його укладення не суперечили чинному на той момент законодавству.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, зокрема з наданого банком розрахунку, проценти за користування кредитом позивачу нараховувалися в розмірі, погодженому умовами договору, а саме 13,25% річних й відповідно будь-яких додаткових угод, якими б банк змінив розмір процентної ставки в односторонньому порядку в матеріалах справи відсутні й відповідно позивачем доказів на підтвердження вказаного не надано, а тому посилання посилання позивача на умови договору, які містять право банку на одностороннє підняття відсоткової ставки за договором як на підставу задоволення своїх вимог є безпідставними та спростовуються дослідженими та проаналізованими судом доказами, а такиж умовами самого договору, згідно яких у випадку зміни відсоткової ставки, такі зміни закріплюються шляхом укладення додаткового договору між сторонами тощо.

Також є безпідставними й доводи позивача в тій частині, що п. 1.3 ч. 2 Кредитного договору суперечить ст. 627 ЦК України, з огляду на наступне.

Так, відповідно до п. 1.3 ч. 2 кредитного договору, право позичальника на отримання кредиту виникає з моменту виконання наступних умов. За вимогою, на умовах та за переліком запропонованим банком укладення та набрання чинності документом чи документамии забезпечення. Забезпечити укладання, набрання чинності та надання банку нижченаведених договорів трахування, укладених в страховій компанії, погодженій банком до співпраці та на весь строк дії цього договору. Договору страхування предмету іпотеки, що передається банку в іпотеку, на суму не менше 100% від загальної вартості предмету іпотеки, вказаній у звіті про проведення незалежної оцінки або у звіті експертної оцінки банку предмету іпотеки, чи на інших умовах, письмово погоджених з банком. Договору страхування фінансового ризику власника предмету іпотеки(титулу власності) на суму не менше від остаточної заборгованості позичальника за кредитом (без врахування процентів) чи на інших умовах, письмово погоджених з банком. Застереження 1: за договорами страхування зазначеними в п. 1.3.2 цього договору (надалі «договори страхування») банк виступає вигодо набувачем. Застереження 2: договір страхування зазначений в п.п. 1.3.2.1 цього договору укладається на весь строк дії цього договору. Договір страхування зазначений в п. 1.3.2.2 цього договору укладається впродовж перших трьох років з дати набуття позичальником чи/та майновим поручителем права власності на предмет іпотеки. За письмовим погодженням з банком договір страхування, вказаний в п. 1.3.2.2 цього договору, може не укладатись. Наявність в банку поточного рахунку позичальник у валюті кредиту чи в іншій валюті за вимогою банку. Надання банку звіту про проведення незалежної оцінки або Звіті експертної оцінки банку предмету іпотеки, що передається в іпотеку банку, у формі, що задовольняє банк. Застереження: звіт про проведення незалежної оцінки складається працівниками відповідних підрозділів банку або оціночними компаніями, погодженими банком до співпраці. Сплатити банку разову комісію за надання кредиту в розмірі, визаченому ч. 1 цього договору. Сума комісії підлягає сплаті в національній валюті по курсу Націнального банку України на дату сплати. До виконання першої виплати за договором. За вимогою банку, укладення між банком та поручителем договору поруки на умовах, що влаштовують банк та вступ його в дію. Надання позичальником та/чи майновим поручителем в банк нотаріально посвідченої копії правовстановлюючого документу на предмет іпотеки, що передається в іпотеку банку. Надання позичальником та/чи майновим поручителем в банк копій діючих договорів оренди предмету іпотеки (за наявності). Надання в банк належним чином оформлених і у формі, що задовольняє банк, кредитної/их заявки/ок позичальника. У разі кредитування траншами, для отримання в банку кожного наступного траншу фінансування, - надання банку кредитної заявки та документів, що підтверджують цільове використання попередньо наданих кредитних коштів. У випадку перебування предмету іпотеки в оренді (суборенді): укладення між банком, орендрем/ями предмету іпотеки та позичальником чи/та майновим поручителем і вступ в дію додаткової/их угоди/д до договору/ів ренди предмету іпотеки на умовах, що влаштовують банк. У випадку якщо орендарі юридичної особи, забезпечення надання орендарем/ями в банк нотаріально посвідчених копй и засвідчених печаткою орендаря/ів копій реєстраційних документів орендаря/ів, а саме: статут, свідоцтво про державну реєстрацію, довідка з управління статистики, довідка форми 4-ОПП, протокол зборів учасників про призначнння на посаду керівника, а також інших документів за вимогою банку. У випадку, якщо орендар/і фізична/і особа/и - суб'єкт/и підприємницької діяльності, забезпечення надання орндарем/ями в банк нотаріально посвідчених копій чи засвідчених печаткою та підписом орендаря/ів копій наступних документів: свідоцтво про державну реєстрацію та інші документи за вимогою банку. У випадку використання кредиту на придбання нерухомого майна, позичальник додатково: укладає з продавцем нерухомого майна, на умовах, що задовольняють банк, договір купівлі-продажу нерухомого майна чи договір, укладений у відповідності до вимог чинного законодавства України, в результаті виконання якого позичальник отримає у власність нерухоме майно. Застереження: договір купівлі-продажу підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Надає банку нотаріально посвідчену копію договору купівлі-продажу та итягу з державного реєстру правочинів чи копію інвестиційного договору. Сплачує продавцю за договором купівлі-продажу частину вартості нерухомого майна у розмірі суми першочергового внеску. Застереження: за погодженням з банком сплата уми першочергового внеску може не вимагатис. Укладання інших договорів (правочинів) чи вчинення іншх юридичних дій за вимогою банку. Застереження: банк не може не вимагати виконання будь-яких умов передбачених п.п. 1.3.1 -1.3.13 цього договору.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Враховуючи той факт, що позивачем було підписано спірний кредитний договір на кожній його сторінці, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, позивач погодився на дану умову договору та у встановленому законом порядку не відмовився від неї або від укладення кредитного договору в цілому, підстави вважати, що умова договору, яка міститься в його п. 1.3 ч. 2 договру щодо стахування предмета іптеки сама по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому, а вимога щодо визнання недійсними окремих умов договору позивачем не заявлялась.

При цьому, в порушення вимог ст. 10,60 ЦПК України позивачем не було надано суду доказів щодо бажання укладення ним договору страхування предмету іпотеки (застави нерухомого майна) з іншою страховою компанією та повідомлення про це бажання банку, а також не надано будь-яких доказів того, що вказана умова в кредитному договору будь-яким чином впливає на зміст кредитних правовідносин.

Також є безпідставними й доводи позивача про те, що п.п. 1.4.1.6 та 1.4.1.7 ч. 2 кредитного договору суперечить ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.11, ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, відповідно до п. 1.4.1.6 ч. 2 кредитного договору визначено, що сторони цим підтверджують, що у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених в п. 2.3.8 2.3.13 цього договору фіксована процентна ставка, підвищується на 2% річних, з розрахунку річної бази нарахування процентів. Підвищення процентної ставки не звільняє позичальника від виконаня вищенаведених пунктів цього договору. Застереження 1: банк має право не вимагати виконання умов п. 1.4.1.6 цього договору, виключно на власний розсуд. Застереження 2: сторони розуміють, що таке підвищення процентної ставки буде здійснено в силу настання вищевказаних умов та не поребує укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору чи/та графіку повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції, та сторони згодні з таким підвищенням по відношенню до всієї неповернутої суми кредиту. На вимогу позичальника банк може укласти з позичальником графік повернення кредиту та сплати процентів у новій редакції.

Відповідно до п. 1.4.1.7 ч. 2 кредитного договору у випадках зміни середньозваженої вартості залучення строкових коштів України згідно офіційних даних Національного банку України, зміни облікової ставки Національного банку України введення оподаткування банківських операцій з залучення строкових коштів, збільшення норм відрахувань для формування обов'язкових резервів за строковими вкладами, збільшення норм відрахувань до «Фонду гарантування вкладів», збільшеня рівня інфляції, зміни процентних ставок на кредитному ринку України, в тому числі внаслідок прийняття компетентними державними органами України рішень, що мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку, та у разі настання інших подій, незалежних від волі сторін договору, які мають безпосередній вплив на вартість кредитних ресурсів банку. Сторон договору дійшли згоди вважати настання таких обставин істотною зміною обставин, якими сторони керувались при визначенні розміру процентної ставки при укладанні цього договору. У цому випадку сторони досягли взаємної згоди без укладання будь-якої додаткової угоди до цього договору втановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною зобов'язань позичальника та прав банку за цим договором щодо розміру процентної ставки або строку виконаня позичальником зобов'язаь за цим договором (а.с. 20).

Разом з тим, як вже вказуваося Законом України « Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 року ЦК України було доповнено ст. 1056-1, відповідно до умов якої умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, й відповідно на момент укладення спірного кредитного договору вказана норма права не існувала, а тому умови договору щодо зміни відсоткової ставки на момент його укладення не суперечили чинному на той момент законодавству.

При цьому, як убачається з матеріалів справи, зокрема з наданого банком розрахунку, будь-якого одностороннього збільшення відсоткової ставки банком не застосовувалося, а положення зокрема п. 1.4.1.6 ч. 2 кредитного договору, згідно якого сторони визначили, що у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, встановлених в п. 2.3.8 2.3.13 цього договору фіксована процентна ставка, підвищується на 2% річних, з розрахунку річної бази нарахування процентів не є таким, що суперечить вимогам законодавства й відповідно порушує права позивача.

Також є безпідставини й доводи позивача про те, п.п. 1.5.1.3 договору, згідно якого сторони встановлюють наступний порядок погашення заборгованості позичальника за цим договором та п. 1.5.2 ч. 2 кредитного договору, згідно якого визначено порядок договірного списання коштів з рахунку позичальника, суперечать ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: 1) при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; 2) при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; 3) при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору; 4) порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; 5) будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію; 6) споживачу реалізовано продукцію, яка є небезпечною, неналежної якості, фальсифікованою; 7) ціну продукції визначено неналежним чином; 8) документи, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, своєчасно не передано (надано) споживачу.

Разом з тим, з огляду на вказані положення оспорюваного договору та норми ст. 21 Закону,позивачем не надано суду доказів того, чим саме ці положення договору порушують його права , оскільки ці положення договору визначають виключно порядок погашення кредитної заборгованості та надають право банку на договірне списання коштів з інших рахунків й відповідно будь-яких несправедливих умов по відношенню до позивача не містять.

Також з огляду на вищенаведені норми Закону України «Про захист прав споживача» є безпідставними й доводи позивача про те, що п. 1.9 ч. 2 кредитного договору суперечить ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а п. 1.11 ч. 2 кредитного договору, п. 4.1.3. ч. 2 договору суперечить ст. 99 Конституції України, ст. 192, 524, 533 ЦК України, ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 1 ст. 3 Декрету Кабінету міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 6.1 та п. 6.2 Постанови Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України» й відповідно п. 2.3.8 ч. 2 кредитного договору суперечить ст. 627 ЦК України.

За таких обставин, суд оцінивши в сукупності усі надані сторонами докази, а також враховуючи норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини сторін та умови спірних договорів, приходить до обґрунтованого висновку, що сторонами під час укладення спірних договорів на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови кредитного договору, зокрема щодо порядку повернення кредиту, сплату процентів, штрафних санкцій, комісії за управління кредитом тощо, а тому відсутні підстави для визнання даних договорів недійсними. Крім того в судовому засіданні не здобуто належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що під час укладення договорів було допущено порушення чинних на той момент норм права, а також, що умови договору є дискримінаційними або ж несправедливими по відношенню до позивача, у звязку із чим позов є необґрунтованим та безпідставним й відповідно задоволенню не підлягає.

При цьому, також слід зазначити, що відповідно до ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції, що діяла на момент укладення спірного кредитного договору, визначено, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Разом з тим, як встановлено судом, позивач своїм правом передбаченим ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не скористався.

Таким чином, суд приходить до висновку, що укладена між сторонами генеральна кредитна угода та кредитний договір, були підписані особисто позивачем, що свідчить про те, що він був з ними ознайомлений належним чином та, що всі умови договору йому зрозумілі і він вважав їх справедливими по відношенню до нього в момент підписання й відповідно умови оспорюваних договорів не суперечать положенням ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» й відповідно підстави для задоволення позову відсутні.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 6, 16, 203, 215, 627,628, 629, 638, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 11, 58, 60,61, 64, 85, 88, 146, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 банк Аваль» в особі Чернівецької обласної дирекції ПАТ «ОСОБА_2 Аваль про захист прав споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н. В. Піхало