Справа № 372/271/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2016 року Обухівський районний суд Київської області в складі :

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Михайловій Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом, в якому посилаючись на порушення своїх цивільних прав, пов'язаних із власністю на житловий будинок, порушенням прав володіння будинком, відчудженням нерухомого майна всупереч її волі просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 анатолієм Івановичем, посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 2387, а також витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розміщений, площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі, пояснила, що вона збудувала спірний житловий будинок, в 1994 році її рідний брат умовив подарувати будинок своєму сину - її племіннику ОСОБА_2, вона погодилась, оскільки сподівалась на те, що їй як одинокій жінці племінник буде допомагати, вона ходила до нотаріуса, яка розповідала їй наслідки укладення правочину, пояснювала про втрату статусу власника, але вона погодилась укласти угоду, бо племінник обіцяв, що ніколи не вигоне її із хати, вона читала і особисто підписувала договір у нотаріуса, усвідомлювала, що ОСОБА_6 став власником, але перехід права власності у комунальних організаціях не реєструвався, після цього вона продовжувала проживати у подарованому будинку і користуватись всім будинком, а племінник проживав у своєму домоволодінні неподалік, допомагав їй, вона продовжувала оплачувати житлово-комунальні послуги зі своєї пенсії, пізніше брат помер, через велику площу хати вона почала здавати її частину квартирантам, за її проханням сільський голова познайомив її із черговими квартирантами - сім'єю ОСОБА_4, декілька місяців вони орендували частину спірного будинку, приїздили лише по вихідним, пізніше стали проживати, потім запропонували викупити будинок, вона познайомила їх із ОСОБА_6 як власником будинку, між собою відповідачі домовились про купівлю-продаж, але їй ніхто не роз'яснював можливість її виселення, на підписання договору купівлі-продажу до нотаріуса вона не їздила, надалі вона проживала у будинку разом із ОСОБА_3, у них були нормальні стосунки, вони письмовою розпискою підтвердили зобов'язання її доглянути, вона любила їх як дітей, однак пізніше вона змінила до них ставлення, вони почали її ображати, у них виникли неприязне ні стосунки, вона вважає, що відповідачі бажають позбавити її єдиного житла, тому вона вирішила повернути собі будинок, заперечила факт надання відповідачам довіреностей щодо земельних ділянок, просила повернути їй власність на будинок, оскільки іншого житла вона не має.

Представник позивача ОСОБА_7 позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що він підшукував для себе будинок, в жовтні 2015 року знайомий ОСОБА_5 повідомив йому про продаж будинку в с.Верем'я, він зустрівся із ОСОБА_3, вони погодились продати будинок, після цього він спитав у позивача, але та повідомила, що вона проживає у будинку і не згодна із продажем, розповіла, що ОСОБА_3 сплатила за будинок невеликі кошти, тому він вирішив допомогти позивачеві відсудити будинок, щоб повернути ОСОБА_3 лише фактично витрачені ними на придбання кошти, чим знизити вартість купівлі.

Представник позивача ОСОБА_8 позов підтримав повністю, посилаючись на укладення договору дарування внаслідок обману позивача, як вважала, що укладає договір довічного утримання, а не дарує будинок, про це свідчить письмова розписка відповідачів, позивач дізналась про продаж будинку племінником лише в 2015 році, коли платіжні документи за комунальні послуги стали надходити із даними ОСОБА_3, а не з її призві щем, при даруванні майно фактично не передавалось, оскільки позивач продовжувала проживати у будинку, до спірних правовідносин слід застосувати норми ЦПК України 1963 року, строки позовної давності не порушені, оскільки позивач дізналась про порушення своїх прав лише в 2015 році.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення, в який просив слухати справу за його відсутності, відмовити у задоволенні позову, застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на добровільне дарування позивачем йому спірного будинку як до укладення договору так і під час його підписання у нотаріуса, зазначив, що за наполяганнями позивача ОСОБА_4 написали розписку про її утримання після підписання договору купівлі-продажу, оригінал розписки з 2011 року зберігався у позивача, позивач знала про всі договори, але ніколи йому не висловлювала будь-яких претензій.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні проти позову заперечила повністю, посилаючись на те, що вона із чоловіком шукали будинок у селі, щоб переїхати, сільський голова познайомив їх із позивачем, в липні 2009 року вона повідомила їм, що власником будинку є її племінник, вони почали орендувати будинок, по вихідним приїздили, між сторонами тоді були гарні стосунки, вони допомагали позивачеві у всій роботі по домогосподарству, з приводу відчудження будинку перемовини вела сама позивач, яка спочатку говорила їм, що племінник подарує будинок за їх допомогу їй, потім говорила, що племінник продасть будинок за 8 тисяч доларів, вони не погодились, врешті вона знизила ціну до 4 тис. доларів, крім цього вони повинні були оформити всі необхідні документи на продаж домоволодіння, на що вони погодились, після цього правовстановлюючі документи позивач добровільно надала їй для підготовки документів, також надавала їй довіреності для представництва її інтересів, повну вартість придбання будинку вони віддали власнику - племіннику позивача ОСОБА_2, потім у присутності позивача вони уклали і підписали договір у нотаріуса, у договорі було зазначено про необхідність звільнення будинку, але враховуючи нормальні стосунки вона запропонувала позивачці написати розписку про допомогу на благодійній основі, вони надалі допомогали позивачці, лікували, з моменту укладення договору до цього часу позивача ніхто не виганяв із будинку, наразі закрита лише кімната із їх власними речами, всіма іншими приміщеннями позивач може вільно користуватись, спільно вони жили у будинку із позивачем 2 роки 8 місяців, потім позивач стала вимагати повернути їй будинок у власність та почала влаштовувати провокації та сварки для досягнення цієї мети, через створення позивачем нестерпних умов в 2015 році вони пропонували позивачеві та її племіннику відкупити хату, але позивач стала готувати документи для суду, тому вони вирішили завершити оформлення своєї власності, особові рахунки у комунальних організаціях переоформили тільки після цього, оскільки раніше не хотіли втрачати пільги, якими користувалась позивач.

Представник відповідача ОСОБА_9 в судовому засіданні проти позову заперечив повністю, посилаючись на його необґрунтованість і недоведеність, обізнаність позивача про укладення оспорюваного договору щонайменше з 2009 року, добровільне підписання позивачем оспорюваного договору, крім того вона особисто підписала два договори купівлі-продажу прилеглих земельних ділянок ОСОБА_4, неодноразово давала їм доручення для оформлення документів, розписку щодо надання допомоги на благодійній основі не вважав такою, що має ознаки договору довічного утримання через відсутність співвіднесення із нерухомим майном, добросовісність набуття ОСОБА_3 спірного будинку, наполягав на застосуванні наслідків спливу позовної давності.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що раніше був сусідом позивача, яка побудувала спірний будинок та подарувала племіннику через наполегливі прохання її брата ОСОБА_11, це їй відомо зі слів самого ОСОБА_11, у подальшому позивач продовжувала проживати у будинку, оплачувати комунальні послуги, але останнім часом ОСОБА_3 стали ображати позивача, обмежувати її у користуванні всіма приміщеннями будинку, тому між ними виникли неприязне ні стосунки і він звертався до різних органів із скаргами, щоб допомогти позивачеві.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 показали, що тривалий час є сусідами позивача, яка самостійно збудувала спірний будинок, зі слів інших осіб їм відомо, що будинок позивач подарувала на прохання її брата ОСОБА_11, який давно помер, після цього вона продовувала проживати у будинку, частину будинку здавала квартирантам, ОСОБА_3 також проживали у будинку декілька років, а останній час почали ображати позивача, не пускати її в окремі приміщення будинку, тому між сторонами часто виникають сварки.

Вислухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 серпня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір, за яким позивач подарувала відповідачеві ОСОБА_2 належний їй жилий будинок по АДРЕСА_1, що підтверджується договором.

25 травня 2011 року позивач ОСОБА_11 за посвідченими секретарем сільради двома довіреностями надала повноваження відповідачеві ОСОБА_4 представляти її інтереси щодо отримання документів на право власності щодо двох земельних ділянок по АДРЕСА_1, що підтверджується довіреностями.

05 липня 2011 року між ОСОБА_2 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншого боку було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку, згідно якого відповідач ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили житловий будинку загальною площею 73,9 квм., житловою площею 42 кв.м. по АДРЕСА_1, що підтверджується договором, витягом з Державного реєстру правочинів, витягом про державну реєстрацію, інформаційними довідками з реєстрів, технічними паспортом.

Крім того, цього ж дня - 05 липня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншого боку було укладено два нотаріально посвідчених договори купівлі-продажу земельних ділянок, згідно яких позивач продала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили дві земельні ділянки по АДРЕСА_1, що підтверджується договорами, державними актами, витягами з Державного реєстру правочинів, витягами та інформаційними довідками з реєстрів, висновками про експертну грошову оцінку земельної ділянки, звітами про оцінку.

05 липня 2011 року складено і посвідчено особистими підписами ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у простій письмовій формі договір, за яким останні зобов'язувались по життєво доглядати, лікувати, харчувати, надавати іншу допомогу та похоронити ОСОБА_1, яка проживає АДРЕСА_1, що підтверджується договором.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована і фактично проживає у спірному житловому будинку по АДРЕСА_1, що підтверджується договорами, що підтверджується оглянутим в судовому засіданні паспортом позивача, довідкою сільради, показами свідків та визнається сторонами.

До осені 2015 року на ім'я позивача було оформлено особові рахунку у житлово-комунальних організаціях, що підтверджується квитанціями.

Стан здоров'я позивача підтверджується медичною документацією.

Виникнення між сторонами спорів з приводу порядку користування житловим приміщенням підтверджується заявами, листами, показами свідків.

При наданні правової оцінки позовним вимогам суд приймає до уваги наступне.

Правовідносини щодо укладення і виникнення права на оспорення договору дарування від 02.08.1994 року виникли між сторонами під час чинності Цивільного кодексу України, прийнятого 18.07.1963 року, тому слід застосовувати законодавство, яке було чинним на час виникнення спірних правовідносин відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на протирічливі підстави її оспорення, зокрема на вчинення правочину внаслідок обману з боку особи, яка померла і не є стороною у цій справі, вчинення правочину всупереч волі дарувальника, удаваність угоди, яка фактично була договором довічного утримання тощо.

Суд вирішує цей спір на засадах диспозитивності цивільного судочинства.

Згідно ч.1 243 ЦК України 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.244 ЦК України 1963 року договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців

повинен бути нотаріально посвідчений. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Оспорюваний договір дарування був укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений, порушень законодавства під час його укладання судом не встановлено, в обґрунтування позову позивач посилається лише на власне суб'єктивне сприйняття його умов, однак визнає факт власноручного підписання цього договору.

Згідно ст. 48 ЦК України 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно ст. 48 ЦК України 1963 року угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Під час розгляду справи не здобуто переконливих доказів укладення оспорюваного правочину внаслідок обману позивача, жоден із допитаних судом свідків не був очевидцем укладення договору, а про обставини його укладення їй стало відомо зі слів переважно самої позивачки, при цьому позивач в судовому засіданні чітко підтвердила, що добровільно без будь-якого примусу вона уклала договір дарування, власноручно підписала його, але суб'єктивно без оформлення у будь-якій формі правочинів сподівалась на догляд з боку племінника.

Вказані обставини не свідчать про наявність обману і не породжують правових наслідків у виді визнання угоди недійсною.

Також суд враховує, що станом на час укладення оспорюваного правочину позивач була повнолітньою, дієздатною особою, тому могла і повинна була усвідомлювати значення своїх дій щодо розпорядження майном.

Згідно ч.2 ст.58 ЦК України 1963 року якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Удаваність угоди не є передбаченою законом підставою для визнання її недійсною, тому відповідні доводи не є підставою для задоволення позовних вимог. Крім того, доводи про начебто укладення договору довічного утримання ґрунтуються на підписаному у 2011 році позивачем та відповідачами - сім'єю ОСОБА_4 письмовому документі, тому взагалі не стосується спірних правовідносин щодо оспорення договору дарування за 1994 рік, укладеного між іншими сторонами - позивачем та її племінником ОСОБА_6 При цьому договір купівлі-продажу за 2001 рік не оспорюється в межах наявних позовних вимог.

За таких обставин, фактичних обставин, які стали підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним судом під час розгляду справи не встановлено, а відповідні посилання позивача залишились недоведеними.

Згідно ст. 71 ЦК України 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 76 ЦК України 1963 року перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Під час судового розгляду встановлено, що позивач особисто приймала участь у підписанні, укладенні оспорюваного правочину 02.08.1994 року, їй як стороні договору було вручено нотаріусом копія договору, у подальшому вона утримувала в приміщенні спірного будинку всі правовстановлюючі документи на нього, тому суд виходить із того, що позивач могла і дізналась про можливе порушення своїх прав саме в день укладення договору - 02.08.1994 року. Крім того, надалі вона послідовно вчиняла дії щодо передачі права власності не лише на будинок, а і відносно прилеглих земельних ділянок за договорами купівлі-продажу від 05.07.2011 року, також із показань свідків вбачається, що позивач задовго до пред'явлення позову розповідала їм про дарування будинку племіннику. Обставини виникнення між позивачем та сім'єю ОСОБА_4 спорів з приводу користування будинком не стосуються меж цього позову, який стосується захисту права власності шляхом визнання договору дарування недійсним, а не усунення права користування житловим приміщенням, які дійсно у позивача існує в силу реєстрації у цьому будинку.

Враховуючи викладене, доводи позивача про те, що їй стало відомо про порушення її прав лише у 2015 році суд вважає непереконливими і недоведеними.

Позов пред'явлено до суду 28.01.2016 року.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем пропущено визначені законодавством строки позовної давності майже на 16 років.

Згідно ч.1 ст. 80 ЦК України 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Оскільки пропуск строків позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у задоволенні позову, про застосування наслідків його спливу заявили відповідачі, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, серед іншого, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Належних і допустимих доказів вибуття спірного будинку із власності позивача всупереч її волі під час судового розгляду не здобуто.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 придбали спірний будинок за відплатним договором, не вчиняли будь-яких порушень закону при набутті права власності, є добросовісними набувачами, тому витребування у них цього нерухомого майна суперечить закону.

Згідно ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Згідно ч.2 ст.3 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується.

Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч.1 ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Задоволення позову призведе до порушення законних прав та інтересів відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, які позбавляються набутого у встановленому законом порядку і зареєстрованого державою права власності на нерухоме майно на підставі чинного і неоспореного договору, що суперечить приписам ст. 4 ЦПК України.

Таким чином, правових і фактичних підстав для задоволення позову судом не встановлено.

Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачем відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідачів ґрунтуються на законі на письмових доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст. 22 Конституції України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 212-214 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 48, 57, 71, 75, 76, 80, 128, 224, 243 Цивільного кодексу України (в редакції від 18.07.1963 року), ст.ст. 16, 203, 204, 215, 216, 229, 230, 251-253, 258, 261, 264, 267, 317, 319, 321, 330, 386, 387, 388, 717 Цивільного кодексу України, ст.ст. 118, 121, 122, 125, 126, 133, 152, 155 Земельного кодексу України, ст.ст. 3, 7, 13-1, 55, 131 Закону України «Про нотаріат», ст.ст. 9, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Обухівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.В.Кравченко