РІШЕННЯ

Іменем України

25.02.2016 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова,

в складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Буюклі В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Вольської ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи Пята Львівська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом, - в с т а н о в и в :

Позивач звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на спадкове майно за законом. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 25 лютого 1989 року між Вольською ОСОБА_1 (надалі по тексту - позивач) та ОСОБА_3 було укладено шлюб, зареєстрований за №93 Відділом РАЦС Радянського району м. Львова, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу. 18.11.2009р. чоловік позивача ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.11.2009р. Звернувшись у Пяту Львівську державну нотаріальну контору для оформлення спадщини позивач дізналась, що в нотаріальну контору звернулась також ОСОБА_2 (надалі по тексту - відповідач) про оформлення спадщини після смерті ОСОБА_3 і надала заповіт від 25.09.2008р., згідно якого ОСОБА_3 належне йому майно заповів відповідачу. Позивач вважає, що вказаний заповіт є недійсним, оскільки на час складання заповіту (25.09.2008р.) ОСОБА_3 був важко хворим, піддавався інтенсивному лікуванню, і внаслідок прийнятих препаратів не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Просить суд визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 від 25 вересня 2008 року, посвідчений державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 за реєстровим №4-2997, просить визнати за позивачем право власності на спадкове майно. В подальшому позивачем уточнювались позовні вимоги.

В судовому засіданні представник позивача надав пояснення по суті справи аналогічні викладеним в уточненому позові, вимоги якого підтримав, просить задовольнити, з підстав, викладених у такому.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, просить відмовити в задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позов задоволенню не підлягає, виходячи із наступного.

Як вбачається із копії свідоцтва про смерть серії 1-СГ № 198238, виданої 19.11.2009 року міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, ОСОБА_3 помер 18.11.2009р.

В матеріалах справи міститься копія заповіту ОСОБА_3 від 25.09.2008р., у відповідності до якого, все майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати останньому на момент його смерті і на що він за законом матиме право, він заповідає відповідачу, а у випадку смерті відповідача до відкриття спадщини, або не прийняття нею спадщини ОСОБА_5.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ч.1,2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені і статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадщину виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, згідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначених у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Положеннями ст. 1248 ЦК України передбачено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках(стаття 1253 цього Кодексу)

Згідно із частинами 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу вимог ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК України).

Висновком посмертної судово психіатричної експертизи №741 від 21.11.2013р., який міститься в матеріалах справи, встановлено, що ОСОБА_3 на час укладання заповіту 25.09.2008р. психічним захворюванням, недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, тому у вказаний період часу міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За своїм психічним станом міг вільно пересуватись по місту і відвідувати державні установи. На момент складання заповіту також за своїм психічним станом міг виходити на вулицю. Станом на 25.09.2008р. ушкодження психічного здоровя встановлено не було.

Вказаний висновок експертизи, проведений у порядку і відповідності до вимог ст.143 ЦПК України, Інструкції про проведення судово-медичної експертизи, Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, є науково обґрунтованим, узгоджується з доказами у справі, тому суд вважає його належними доказом. При перевірці і оцінці експертного висновку судом з'ясовано, зокрема, повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

З огляду на викладене, даючи юридичну оцінку поясненням сторін та поданим по справі доказам, враховуючи те, що позивачем не доведено того факту, що на момент складання заповіту ОСОБА_3 не усвідомлював значення своїх дій, тобто не доведено в силу ст. 60 ЦПК України обставин обгрунтування позову, які позивач вважає підставою задоволення такого, беручи до уваги висновок експертизи, суд приходить до висновку, що підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Виходячи з принципу змагальності незалежно від того, доводить відповідач відсутність фактів підстави позову чи ні, загальне правило розподілу доказових обов'язків залишається незмінним, і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, і підставу позову повинен довести саме позивач.

За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі вищенаведеного, керуючись ст..ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212 215, 218, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної сккарги в порядку та строки передбачені ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя Ю.М.Ванівський