Категорія: 59 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді - Русинчука М.М.,

суддів - Антонюк К.І., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Лимар Р.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Богдан Моторс" про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, за апеляційною скаргою відповідача на рішення Луцького міськрайонного суду від 23 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Автомобільна компанія "Богдан Моторс", обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 14.11.1991 року він був прийнятий учнем штампувальника в пресово-кузовний цех Луцького автомобільного заводу, правонаступником якого є ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс». 25.03.1992 року о 07.30 годині, перебуваючи на роботі, в зв'язку з технічною несправністю штампу він отримав тяжку травму пальців правої руки. За результатами розслідування нещасного випадку, що трапився під час виконання трудових обов'язків, відповідачем було складено акт за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві та акт розслідування нещасного випадку за формою Н-5 від 03.04.1992 року.

Зазначає, що внаслідок нещасного випадку на виробництві він отримав ушкодження здоров'я у вигляді часткової ампутації правої кисті та повної ампутації 2, 3, 4, 5 пальців правої кисті. Весь курс лікування проходив в Луцькій міській клінічній лікарні № 2. Оскільки у нього була тяжка травма правої кисті, тому змушений був тривалий час перебувати на лікарняному, але функції правої кисті не відновились.

11.08.1993 року висновком Луцької міської медико-соціальної експертної комісії йому було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 відсотків та третю групу інвалідності довічно.

Вказує на те, що він став інвалідом III групи і більше не може виконувати фізичну роботу, з 2010 року і по даний час не працює, змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя.

Внаслідок отримання 25.03.1992 року трудового каліцтва йому було завдано моральної шкоди, яка полягає у важких фізичних, душевних, психічних стражданнях, які він постійно переживає, а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 23.03.2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» в користь ОСОБА_2 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс» просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові, з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду зміні в частині розміру відшкодування моральної шкоди, виходячи з такого.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що ушкодженням здоров'я, яке пов'язане з виконанням позивачем трудових обов'язків, йому заподіяно моральні та фізичні страждання, що обмежує його можливості вести активний спосіб життя, у зв'язку з чим висновком МСЕК встановлені відповідні обмеження, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому визначив розмір відшкодування позивачу моральної шкоди в розмірі 50 000 грн.

Однак, повністю погодитись з висновками місцевого суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди не можна, з огляду на таке.

Так судом першої інстанції встановлено, що 14.11.1991 року ОСОБА_2 був прийнятий учнем штампувальника в пресово-кузовний цех Луцького автомобільного заводу, правонаступником якого є ПАТ «Автомобільна компанія «Богдан Моторс». 01.02.1992 року призначений штампувальником третього розряду (а.с.5, 6).

25.03.1992 року під час виконання трудових обов'язків на підприємстві трапився нещасний випадок, в результаті якого він отримав тяжку травму пальців правої руки. В цей же день в лікарні йому було проведено часткову ампутацію правої кисті та повну ампутацію 2, 3, 4, 5 пальців правої кисті.

За результатом розслідування нещасного випадку, що трапилась з ним під час виконання трудових обов'язків, підприємством 03.04.1992 року було складено акт № 9 за формою Н-1 про нещасний випадок на виробництві, із змісту якого вбачається, що причиною нещасного випадку є незадовільна організація робіт, порушення правил техніки безпеки при роботі на пресах холодної штамповки та експлуатація несправного штампу С69-61 (без віиштовхувача деталей). Штамповщиком ОСОБА_2 було порушено п. п. 2;6;35 інструкції № 3 по ТБ для штамповщиків (а.с.3-4).

Весь курс лікування позивач проходив в Луцькій міській клінічній лікарні № 2. Так як в позивача була тяжка травма правої кисті, він змушений був тривалий час перебувати на лікарняному, але функції правої кисті не відновились.

11.08.1993 року висновком Луцької міської медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_2 було вперше встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 відсотків та третю групу інвалідності довічно (а.с.7-8).

В зв'язку з тим, що ОСОБА_2 став інвалідом III групи і більше не може виконувати фізичну роботу, з 2010 року по даний час не працює, останній змушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого звичайного способу життя.

В зв'язку з тим, що позивач став інвалідом III групи і більше не міг виконувати тяжку фізичну роботу та після тривалих переведень 06.04.2009 року підприємство звільнило його згідно п. 1 ст. 40 КзПП України за скороченням чисельності працівників. З квітня 2010 року по даний час він не працює так як повноцінно не може користуватися правою рукою та виконувати будь-яку фізичну роботу.

Судом також встановлено, що будь-які грошові виплати у зв'язку з отриманням трудового каліцтва ОСОБА_2 не отримував.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" (далі - Закон № 1105-XIV), Закону України від 14 жовтня 1992 року № 2694-XII "Про охорону праці" (у редакції Закону України від 21 листопада 2002 року № 229-IV, КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відтак, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право позивача на виплату компенсації за моральну шкоду виникло з дня встановлення йому стійкої втрати працездатності згідно висновку МСЕК.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ст. 23 ЦК України моральна шкода працівника від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Виходячи з положень наведеної статті, при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суду необхідно встановити характер завданої моральної шкоди, глибину і тривалість моральних та фізичних страждань потерпілого, настання негативних змін у його житті, можливість відновлення стану, який мав потерпілий до нещасного випадку чи професійного захворювання.

Згідно з роз'ясненнями даними в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодування моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди проводиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілим, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно роз'яснень п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Статтею 13 Закону України «Про охорону праці» визначено, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання прав працівників у галузі охорони праці.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 27.01.2004 р. /п. 4.1/ зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов'язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіює йому моральні та фізичні страждання.

За вимогами ст. 14 Закону України «Про охорону праці» працівник зобов'язаний дбати про особисту безпеку і здоров'я, а також про безпеку і здоров'я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Приймаючи до уваги встановлені при розгляді справи безспірні обставини, а саме факт отримання позивачем виробничої травми, яке призвело до стійкої втрати професійної працездатності 60%, необхідність лікування, суд визнав, що виробнича травма зумовила порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, негативно відбилася на його фізичному та психічному стані, змусила його змінити спосіб життя, і таким чином, позивачу завдана моральна шкода.

Визнаючи розмір компенсації, що підлягає стягненню на користь позивача у відшкодування моральної шкоди, суд прийняв до уваги конкретні обставини травмування, ступінь його тяжкості, характер та глибину пов'язаних з цим моральних і фізичних страждань, ступінь вимушеного порушення нормального укладу його життя та необхідність докладання для його організації додаткових зусиль, але не врахував при цьому те, що в отриманні травми є і вина позивача, у зв'язку з чим неправильно визначив розмір відшкодування в сумі 50000 грн.

Розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має відповідати глибині та силі страждань, які мав потерпілий у зв'язку із порушенням його прав.

Враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач у зв'язку з каліцтвом, та вину самого потерпілого у настанні цих наслідків, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, до 30000грн.

Посилання в апеляційній скарзі на недоведеність факту заподіяння моральної шкоди являються безпідставними. Втрата професійної працездатності, яка призвела до інвалідності позивача, його фізичних і моральних страждань, безумовно свідчить про наявність моральної шкоди.

У зв'язку з наведеним оскаржуване рішення суду підлягає згідно зі ст. 309 ЦПК України відповідній зміні в частині відшкодування моральної шкоди. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 23 березня 2016 року в даній справі в частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Автомобільна компанія "Богдан Моторс" в користь ОСОБА_2 30 000 (тридцять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: