Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Цуранова А. Ю. ,

при секретарі - Солом'яна Л. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду м. Біла Церква позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

23.11.2015 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду із зазначеною вище позовною заявою.

Вказував, що йому на праві власності належить 29/50 частин будинку № 85 по вул. Осводівська в м. Біла Церква Київської області.

Зазначав, що у вказаній будівлі зареєстровані відповідачі бувша невістка ОСОБА_2 та онук ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на ту обставину, що 11.11.2014 року відповідач забрала всі свої речі і переїхала проживати до своїх батьків, позивач, на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, просив визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням квартирою № 2 будинку № 85 по вул. Осводівська в м. Біла Церква Київської області.

В судовому засіданні позивач заявлений позов підтримав та просив його задовольнити, а також пояснив, що відповідач ворожо ставиться до його сімї та в них склалися неприязні стосунки, а після 11.11.2014 року відповідач вже не проживала за місцем реєстрації, оскільки в неї навіть не було ключа від помешкання, тому що син змінив замок від вхідних дверей після того, як хтось його пошкодив.

Крім того, позивач зазначив, що 11.11.2014 року відповідач написала розписку про поділ спільного майна, яка є підтвердженням тієї обставини, що відповідач не проживає за вказаною адресою саме з цієї дати.

Відповідач в судовому засіданні в задоволенні позову просила відмовити з тих підстав, що за місцем реєстрації вона не проживає саме з 24.12.2014 року, а не з 11.11.2014 року, як вказує позивач.

Крім того, відповідач пояснила, що між нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_3 за час спільного проживання склалися неприязні стосунки, а 11.11.2014 року між ними відбувся конфлікт, оскільки останній змінив замок у вхідних дверях будинку, внаслідок чого вона зателефонувала до правоохоронних органів. Після приїзду працівників міліції ОСОБА_3 надав їй ключ від помешкання де вона проживала разом з дитиною до 24.12.2014 року, однак змушена була залишити своє місце проживання, але не з власної волі. Будь-яких розписок щодо отримання нею спільного майна вона не писала.

Заслухавши пояснення позивача та відповідача, покази свідків, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_1 є власником 29/50 частин житлового будинку за адресою: м. Біла Церква, вул. Осводівська, 85, що підтверджується копією свідоцтва про право приватної власності на будівлю від 04.03.1991 року (а.с. 2).

В судовому засіданні позивач пояснив, що вказаний будинок складається з трьох окремих приміщень, в одному з яких проживає він, а в другому проживала відповідач з його онуком ОСОБА_4.

Вказані обставини не заперечувались відповідачем в судовому засіданні.

Згідно довідки КП ЖЕК № 6 від 17.11.2015 року № 471, в квартирі АДРЕСА_1 проживає шість членів сімї, зокрема, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, дата реєстрації з 25.12.2010 року (а.с. 10).

Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України закріплено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 зазначила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_3, а відповідач ОСОБА_2 більше року не проживає ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки не бачила її з кінця 2014 року.

Свідок ОСОБА_3 надав покази про те, що він проживав в квартирі № 3, а зареєстрований в квартирі № 2, відповідач з дитиною більше року не проживає за місцем реєстрації, оскільки 11.11.2014 року забрала речі та поїхала в невідомому напрямку.

Крім того, вказаний свідок зазначив, що 11.11.2014 року між ними відбувся конфлікт з приводу поділу речей, а коли ОСОБА_2 викликала працівників міліції він залишив їй речі та вона поїхала.

Згідно отриманого на запит суду матеріалу Білоцерківського міського відділу ГУМВС України в Київській області від 11.11.2014 року ЖЄО № 24642, дільничним інспектором Чабановським О.В. 14.11.2014 року складено висновок по результатах розгляду повідомлення ОСОБА_2, яким встановлено, що ОСОБА_2 проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. При опитуванні остання повідомила про заміну її чоловіком замку від вхідних дверей будинку, однак до приїзду працівників міліції вони розібралися самостійно. При опитуванні ОСОБА_3 підтвердив факти викладені в поясненнях ОСОБА_2

Разом з цим, обставини щодо заміни ОСОБА_3 замку вхідних дверей за місцем проживання підтверджуються відібраними в нього письмовими поясненнями від 11.11.2014 року, а тому покази даної особи як свідка щодо обставин конфлікту, який відбувся 11.11.2014 року суд оцінює критично.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В силу вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, звернувшись до суду із позовом 23.11.2015 року позивачем не доведено в судовому засіданні тієї обставини, що відповідач не проживала разом із сином ОСОБА_6 за місцем реєстрації понад один рік без поважних на це причин.

Враховуючи вищевикладене, даючи оцінку встановленим обставинам та наявним у справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, тому у позовній заяві ОСОБА_3 необхідно відмовити.

Посилання позивача на розписку від 11.11.2014 року про відсутність у відповідача майнових претензій до ОСОБА_3, як на підтвердження того, що відповідач залишила місце реєстрації саме з 11.11.2014 року, суд вважає безпідставними, оскільки копія вищевказаної розписки, про написання якої заперечувалось відповідачем в судовому засіданні, не містить в собі відомостей щодо предмету позову по даній справі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_7