Номер провадження 22-ц/788/967/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

02 червня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Левченко Т. А. , Хвостика С. Г. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_5 Аваль» про визнання припиненим зобовязання в іноземній валюті по кредитному договору,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року позивач звернулась до суду з позовом та в обґрунтування своїх вимог зазначила, що 12 березня 2007 року між нею та ВАТ «ОСОБА_5 Аваль» був укладений кредитний договір № 014/15-12/2533, згідно якого кредит надавався двома траншами: 1-й транш 136000 доларів США на придбання нерухомості, а 2-й транш 84 000 доларів США на ремонт нерухомості.

Згідно умов договору банк зобовязався здійснити видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитними заявками позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебатування кредитного рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника в банку. Кожен наступний транш надається позичальнику за умови підтвердження ним цільового використання кожного попереднього траншу. Зразу після підписання кредитного договору банк перестав виконувати свої зобовязання майже в повному обсязі, а саме на поточний рахунок позичальника не було зараховано та не було видано жодну суму траншів вказаних у п. 2 частини 1 кредитного договору. Відповідно до пунктів 3.2, 3.4 глави 3 розділу ІV Інструкції НБУ №174 банк видає з операційної каси за заявою на видачу готівки фізичним особам готівку національної та іноземної валюти з поточних, вкладних (депозитних) рахунків. Банк ( філія, відділення ) зобовязаний видати клієнту після завершення видачі готівки один примірник видаткового касового документа з підписами та відбитком печатки (штампа) банку (філії, відділення), що є підтвердженням про видачу готівки (пункт 3.13 глава 3 розділ ІV Інструкції №174).

Позивач зазначає, що жодного видаткового касового документа про отримання коштів, які мали бути зараховані на поточний рахунок, відкритий згідно п. 2 ч. 1 кредитного договору вона не отримувала і вказані в договорі кредитні кошти також. Вважає, що банк також порушив істотні умов договору, що стосується його предмету отримання кредиту в іноземній валюті та використання валюти, як засобу платежу, тому що банк не мав юридичного права видавати кредит особі, яка не має ліцензії Національного Банку України на отримання кредиту в іноземній валюті.

А тому виходячи з того, що банк в момент укладення кредитного договору, порушив ряд норм чинного законодавства, перестав виконувати зобовязання згідно умов кредитного договору з моменту його підписання, позивач просила визнати припиненим зобовязання в іноземній валюті по кредитному договору №014/15-12/2533 від 12 березня 2007 року.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 залишений без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визнати припиненим зобовязання в іноземній валюті по кредитному договору №014/15-12/2533 від 12 березня 2007 року. Вказує, зокрема, що в судовому засіданні представником банку було надано копію меморіального ордеру №TR014/15-12/2533 від 13 березня 2007 року як доказ того, що ОСОБА_3 отримувала кошти, передбачені кредитним договором. Однак, незважаючи на неодноразові усні заяви представника позивача про те, що в меморіальному ордері, на який посилається банк, чітко вказано, що на рахунок, на який банк зобовязався зарахувати 220 000 доларів США було зараховано 1 111 000 грн., суд діючи упереджено, в інтересах банку прийняв даний меморіальний ордер, як доказ видачі коштів, передбачених кредитним договором, а саме 220 000 доларів США. Суд першої інстанції не надав правової оцінки відсутності доказу на підтвердження факту видачі коштів у доларах США відповідно до умов споживчого кредиту, більш того, навіть не згадав про відсутність підтвердження вказаного факту у своєму рішенні.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з досліджених доказів та встановлено судом першої інстанції, 12 березня 2007 року між ОСОБА_3 та ВАТ «ОСОБА_5 Аваль» укладено кредитний договір №014/15-12/2533 згідно якого банк надав позичальнику кредит в сумі 220 000 доларів США, а позичальник прийняв його на наступних умовах: 1-й транш 136 000 дол. США на придбання нерухомості нежитлового приміщення загальною площею 115,5 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Суми, пр. Т.Шевченко, 21; 2-й транш - 84 000 дол. США на ремонт нерухомості з кінцевим терміном погашення кредиту 05 березня 2017 року з фіксованою процентною ставкою 12% річних (а.с. 5-10, 23-26).

Відповідно до п.1.7.1 частини 2 кредитного договору банк здійснює видачу кредиту позичальнику однією сумою чи траншами згідно з кредитними заявками позичальника. Кредит надається однією сумою чи траншами шляхом дебатування кредитного рахунку позичальника та перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника в банку. Кожний наступний транш надається позичальнику за умови підтвердження ним цільового використання кожного попереднього траншу (а.с.7).

Отримання ОСОБА_3 кредиту відповідно до вказаного договору підтверджується меморіальним валютним ордером №TR014/15-12/2533 від 13 березня 2007 року, відповідно до якого на рахунок позичальника , відкритого відповідно до умов договору №, зараховано 220 000 дол. США, що у гривневому еквіваленті складає 1 111 000 грн. (а.с.22).

Відповідно до ст.ст.526, 527, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог ЦК, інших актів законодавства.

Однак ОСОБА_3 взяти на себе зобовязання належним чином не виконує та має заборгованість за кредитним договором, яка рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2014 року у цивільній справі № 592/9742/14-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 16 лютого 2015 року, була стягнута з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОСОБА_5 Аваль» у сумі 52 724,95 дол. США. , і ці обставини відповідно до ч.3 ст.. 61 ЦПК України доказуванню при розгляді цієї справи не підлягають. (а.с.27, 28-29).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належним чином не виконує умови кредитного договору, має заборгованість за кредитом, яка стягнута за рішенням суду, яке набрало законної сили , а тому підстав визнавати припиненими зобовязання за кредитним договором не має.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Так, звертаючись до суду з позовом, позивач в обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона не отримувала грошові кошти у сумі 200000 доларів США , а банк порушив умови чинного законодавства та договору, що стосуються отримання коштів у валюті, оскільки не мав права видавати кредит в іноземній валюті, особі, яка не має ліцензії НБУ на отримання кредиту в іноземній валюті, крім того, банк не попередив споживача про можливі валютні ризики, які під час виконання будуть покладені на позичальника.

Однак, ці твердження позивача та її представника на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки підписуючи кредитний договір позивач ОСОБА_3 своїм підписом засвідчила факт ознайомлення з ним та згоду з умовами цього договору. Факт підписання позивачем кредитного договору, графіку повернення Кредиту та сплати відсотків та подальше його часткове виконання відповідно до умов договору, свідчить про згоду останньої з його умовами.

Посилання позивача та її представника як на дискримінаційність для позичальника умов договору в частині валюти кредиту доларів США, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Крім того у анкеті-заяві на отримання кредиту від 01 березня 2007 року ОСОБА_3 сама зазначила суму кредиту у доларах США, а не гривнях. (а.с. 30).

Також колегія суддів вважає необґрунтованими посилання позивача та її представника, як на порушення істотної умови договору надання кредиту особі, яка не має ліцензії НБУ на отримання кредиту в іноземній валюті, оскільки в даному випадку відсутні умови для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, адже достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Банк як фінансова установа, отримавши в установленому порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті.

Як встановлено рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 08 грудня 2014 року у цивільній справі № 592/9742/14-ц, ПАТ «ОСОБА_5 банк Аваль» мав банківську ліцензію № 10 від 11 жовтня 2006 року, дозвіл № 10-4 від 11 жовтня 2006 року та додаток до дозволу № 10-4 від 11 жовтня 2006 року, виданий Національним Банком України на здійснення операцій в іноземній валюті і ці обставини відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Крім того, позивач ОСОБА_3 при укладанні та підписанні кредитного договору не була обмежена вибором кредитної установи та умов кредитування, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині також є безпідставними. ( а.с. 27)

Доводи апеляційної скарги в частині того, що позивачка не отримувала кредитні кошти згідно умов кредитного договору , а суд першої інстанції не надав правової оцінки відсутності доказу на підтвердження факту видачі кредитних коштів у доларах США відповідно до умов договору є необґрунтованими , оскільки отримання позивачем ОСОБА_3 кредитних коштів у сумі саме 200000 доларів США підтверджується наданими відповідачем доказами, а саме копією валютного меморіального ордеру № ТR014/15-12/2533 від 13 березня 2007 року, відповідно до якого на поточний рахунок №, який відповідно до п. 1.7.1. кредитного договору був відкритий позичальнику в банку, були зараховані 220 000 дол. США, що у гривневому еквіваленті - 1 111 000 грн. (а.с. 22,120), випискою з поточного рахунку позичальника.

Валютний меморіальний ордер відповідно до ст.. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні » є валютним платіжним документом , який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій, відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів НБУ, він відноситься до первинних меморіальних документів, які підтверджують надання банком послуг з розрахунково-касового обслуговування і може бути складений як у паперовій так і в електронній формі. Відповідно до п.п.2.2.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, операції в іноземній валюті відображаються у звітності у валюті України з перерахуванням її за офіціальним курсом встановлений НБУ на дату здійснення операції або складання звітності.

Тому колегія суддів вважає, що даний валютний меморіальній ордер є валютним платіжним документом, який складений у відповідності до вимог законодавства , чинного на момент здійснення платежу, а тому є належним доказом для підтвердження виконання банком умов кредитного договору та зарахування коштів в іноземній валют, а саме в доларах США на поточний рахунок позивача.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунку банк зобовязується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта по перерахування та видачу відповідних сум та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Як вбачається з наданої суду представником відповідача виписки по поточному рахунку ОСОБА_3 № , 13.03.2007 року банком на поточний рахунок було зараховано 200 000 доларів США та в цей же день з поточного рахунку через касу ( рахунок 1002861) видано ОСОБА_3 200000 доларів США, що за курсом НБУ складає 1111000 грн. і інших операцій у майбутньому по цьому рахунку не було. ( а.с. 119, 45)

Дана виписка з рахунку ОСОБА_3 відповідно до п.5.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, які здійсненні протягом операційного дня та є підтвердженням виконання за день цих операцій.

Таким чином, з досліджених доказів вбачається , що кредитні кошти відповідно до умов договору були переказані банком позивачу ОСОБА_3, яка з моменту їх зарахування на поточний банківський рахунок стала їх власником і мала виключне право розпоряджатися ними на свій розсуд , а банк лише виконав функцію з обслуговування банківського рахунку позичальника, видавши за її розпорядження через касу кредитні кошти, тим самим виконавши свої зобовязання за кредитним договором.

Крім того, позивачка ОСОБА_3 04 жовтня 2010 року зверталася до відповідача з заявою про зменшення щомісячного платежу за кредитним договором від 12.03.2007 року з 3 215,05 доларів США до 2100 доларів США і ці обставини свідчать про наявність у позивача саме валютних зобовязань за кредитним договором ( а.с. 132) , а тому твердження позивача та її представника про неналежне виконання банком умов кредитного договору та не надання позичальнику коштів за кредитним договором в іноземній валюті - доларах США, є безпідставними.

За таких обставин, розглядаючи позовні вимоги, суд першої інстанції повно та всебічно зясував обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, правильно встановив природу правовідносин, які склались між ними, надав їм належну оцінку, і дійшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_3 щодо припинення зобовязань в іноземній валюті .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони є законними, обґрунтованими та підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. В рішенні суду ці докази наведені і відповідно до вимог ст.212 ЦПК України їм дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача, не зважаючи на те, що позивач просив відкласти розгляд справи, ( а.с. 76) як на підставу скасування рішення суду, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки представник позивача був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а неможливість представника позивача бути присутнім у засіданні суду через його участь в судовому засіданні іншого суду не є поважною причиною і не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, колегія суддів вважає, що хоча справа судом першої інстанції й була розглянута за відсутності позивача та її представника, повідомленого належним чином, однак ця обставина, сама по собі, в даному випадку не є підставою для скасування ухваленого судом по справі рішення, оскільки урівноваженням прав останніх є їх право на подання до суду апеляційної інстанції всіх доказів, які вони могли подати до суду першої інстанції, а також на нову оцінку наявних у праві доказів з урахуванням їх позиції (ч. 2 ст. 303 ЦПК України), однак позивач та його представник цим своїм правом не скористалися, в судове засідання суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_3, не зважаючи на виклики суду та визнання її участі у засіданні обовязковою , не зявилася, а представник будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, до апеляційного суду не надав.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд безпідставно посилався на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 08.12.2014 року, яким були встановлені певні обставини щодо заборгованості ОСОБА_3 , тому що це рішення не набрало законної силу у звязку з тим, що воно переглядається за нововиявленими обставинами, колегією суддів відхиляються і до уваги не приймаються, оскільки сама подача ОСОБА_3 заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами та призначення справи до розгляду , не є підставою для його скасування та визнання його не законним.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи представника позивача, щодо невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права, є такими ж самими як і обставини, викладені в позовній заяві, які були предметом дослідження у суді першої інстанції та їм була дана належна оцінка, інших доводів апеляційної скарги або нових обставин, що підлягають встановленню, представник позивача не навів, а доводи які зазначені в сказі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -