Справа № 758/8491/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Ларіонової Н. М. ,

при секретарі - Калашніковій Л. Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (надалі ПАТ «Родовід банк») про визнання договору удаваним правочином та визнання недійсним пункту кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати удаваним правочином кредитний договір № 38.3/АА-00158.08.2, укладений 03.09.2008 р. між позивачем та відповідачем, а також просить визнати недійсним п.3.6 вказаного кредитного договору.

Позов мотивований тим, що 03.09.2008 р. між позивачем та ТОВ «УкрАвтоЗАЗ-Сервіс» було укладено договір купівлі-продажу № 3974 автомобіля марки «Шевроле» за 88 960 грн. Згідно п.1.2 вказаного договору ВАТ «РОДОВІД БАНК» за позивача, як покупця, сплачує продавцю 100 % вартості автомобіля, тобто 88 960 грн. Для сплати вказаної вартості автомобіля він звернувся до відповідача - ВАТ «РОДОВІД Банк», назву якого змінено на ПАТ «РОДОВІД БАНК», який є правонаступником ВАТ «РОДОВІД БАНК», з метою отримання 88 960 грн. в кредит. Пізніше, через 5 днів після підписання договору купівлі-продажу, тобто 08.09.2008 року, за формою та на умовах, визначених відповідачем, між ними було підписано кредитний договір № 38.3/АА-00158.08.2. Згідно з п.1.1,1.2 кредитного договору відповідач надає позивачу цільовий кредит на купівлю саме вищевказаного автомобіля в сумі 19 551,65 доларів США. що в гривневому еквіваленті становило 94 841,14 грн. за курсом НБУ на 08.09.2008 року: 4.8508 гривень за 1 долар США х 551,65 доларів. Однак, для розрахунку з продавцем позивачу були потрібні гривні, що усвідомлював відповідач. 08.09.2008 р. відповідач, на виконання умов кредитного договору та договору купівлі-продажу перерахував на користь Продавця кошти в сумі саме 88 960 грн. згідно квитанції № 1253_2 від 08.09.2008 року. Всупереч цьому, п.1.1,1.2,1,4 кредитного договору передбачає, що кредит надається готівкою в доларах США, яку позивач не отримував. Замість надання позивачу готівкових доларів на суму 19 551,65 доларів відповідачем в безготівковому порядку перерахував на користь Продавця кошти в сумі 88 960 грн. Тому вважає, що між позивачем та відповідачем насправді було укладено кредитний договір в національній валюті України - гривні, однак кредитний договір було замасковано під договір кредиту в доларах США, в зв'язку з чим відповідно до ч.2 ст.235 ЦК України, відносини між ними повинні регулюватися за правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Укладення вказаного удаваного кредитного договору порушує права позивача тим, що значне підвищення курсу долара США до української гривні протягом 2008-2015 р.р. зумовлює сплату значно більшої суми тіла кредиту в гривні, ніж фактично отриману від відповідача. та значно більшу суму процентів в гривні, ніж фактично передбачена кредитним договором. Також вважає недійсними несправедливі умови про пеню, встановлені п.3.6 за даним договором, як такі, що суперечать п.5 ч.3 ст.18, п.4 ч.1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів». Встановлення пені в розмірі 1,60% в день (або 584 % річних) є несправедливим визнаючи, оскільки передбачає сплату споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов'язань за договором та порушення принципу рівності сторін договору.

В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі та надав пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам. Додав, що автомобіль ним отримано, в заставу банком передано, але він не пам'ятає,чи підписував кредитний договір.

Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позов, пояснивши, що позивач не пропустив строк позовної давності для звернення зі вказаним позовом, оскільки тільки в травні 2015 р. позивач отримав з Дніпровського районного суду м.Києва ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом банку про стягнення з позивача заборгованості за вищевказаним договором від 03.09.2008 р. та уклав договір про надання правової допомоги, позивач дізнався про те, що зазначений договір має ознаки удаваного правочину, а п.3.6 цього договору про пеню є несправедливою умовою, а тому може бути визнаний недійсним.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову та пояснили, що укладання договору відбувалося відповідно до норм чинного законодавства. Крім того, представником відповідача Бабенком А.І. подана письмова заява про застосування строків позовної давності, яка обґрунтована тим, що на підставі ч.2 чт.1056 ЦК України позивач мав право відмовитися від одержання частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця. Крім того, позивач мав право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Однак протягом цього часу жодних заяв з приводу невідповідності умов кредитного договору вимогам законодавства, в т.ч. законодавству про захист прав споживачів, позивачем заявлено не було. Також звертає увагу суду на те, що зі вказаним позовом до суду позивач звернувся майже через 5 років після його укладання.

Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами приходить до таких висновків.

Відповідно до кредитного договору № 38.3/АА-00158.08.2, укладеному 08 вересня 2008 р. між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є відповідач у справі - ПАТ «Родовід Банк», та позивачем ОСОБА_1, банк відкриває позивачу, як позичальнику, не відновлювану кредитну лінію на загальну суму 19 551,65 доларів США терміном по 08 вересня 2015 р. на купівлю автомобіля марки «Шевроле» згідно з договором № 3974 купівлі-продажу автомобіля та сплату страхових платежів.

Як вбачається із оригіналу заяви на видачу готівки № 1253_5 від 08.09.2008 р. позивач отримав від відповідача кредит на купівлю автомобіля згідно до зазначеного вище кредитного договору суму саме у доларах США - в розмірі 19 551,65, про що підтвердив своїм підписом.

Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, вважає укладений ним вищевказаний кредитний договір удаваним правочином.

Відповідно до ст.235 ч.1 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили.

З роз'яснень, які викладені в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК ( 435-15 )) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Таким чином, при вчиненні удаваного правочину настання його мети - приховати інший правочин і бажають її досягти обидві сторони правочину, то й до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала внутрішня воля сторін і який вони насправді вчинили.

Судом було досліджено укладений між сторонами по справі вищевказаний кредитний договір, відповідно до п. 1.2. якого, кредитні кошти надаються виключно в доларах США на наступні цілі: купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, а саме: 1.2.1 на купівлю автомобіля; 1.2.2. на сплату страхових платежів. Додатком 1 до вказаного договору встановлений графік погашення заборгованості саме у доларах США. Вказаний договір підписаний сторонами та свій підпис на ньому позивач не оспорює.

Як вбачається з кредитного договору від 08.09.2008 р., він підписаний сторонами без будь-яких застережень і зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Укладаючи кредитний договір, сторони дійшли згоди щодо його укладання на зазначених умовах.

Сторонами по справі не заперечувалось, що ОСОБА_1 прийняв на себе фактичне виконання умов укладеного кредитного договору від 08.09.2008 р. та станом на час розгляду даного спору в суді, між сторонами виник спір в Дніпровському районному суді м.Києва з приводу стягнення заборгованості в сумі 16 324,51 доларів США та 640 786,02 грн. Провадження у цивільній справі № 755/8113/15-ц відкрито ухвалою від 30.04.2015 р. за позовом ПАТ «Родовіл Банк» до ОСОБА_1

За висновком судово-почеркознавчої експертизи від 06.04.2016 р. № 2107/2109/16-32, проведеної за клопотанням позивача, підпис від імені ОСОБА_1, що міститься у рядку «Підпс отримувача» у заяві на видачу готівки № 1253_5 від 08.09.2008 р., виконания рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів; виконаний імовірно ОСОБА_1.

Згідно до ст.192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.533 ч. 3 ЦК України встановлено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу.

Тобто належним виконанням зобов'язання з боку ОСОБА_1 є повернення кредиту в строки, у розмірі та в валюті, визначеними кредитним договором.

Відповідно до ст..36 Закону України «Про Національний банк України» офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється НБУ. Валютні курси, як зазначено у ст.8 ч.1 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю, встановлюється НБУ за погодженням із КМ України.

Поряд з цим, згідно з Положенням про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів, затвердженого постановою Правління НБУ від 12.11.2003 р. № 496. Офіційний курс гривні, зокрема до долара США, установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют за станом на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена.

Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та момент укладання договору не мали будь-яких законних підстав уважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане.

Крім того, як вбачається з договору застави від 08.09.2008 р., укладеним між позивачем та відповідачем у справі, на забезпечення виконання зобов'язань за договором кредити від 08.09.2008 р. ОСОБА_1, як заставодавець, зобов'язаний повернути кредит (грошові кошти) в розмірі саме в доларах США - в розмірі 19 551,65 дол.США.Вкаазаний договір також підписаний сторонами без зауважень.

Таким чином, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами у справі кредитний договір від 08.09.2008 р. відповідає чинному законодавству, відбувався для кредитування позивача у доларах США, а тому передбачені законом підставі для його визнання удаваним відсутні.

Крім того, відповідно до ст.ст.257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки, початок перебігу якої починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Оскільки оспорюваний позивачем договір укладений 08.09.2008 р., а за визнанням його дуванами правочином позивач звернувся лише 27.07.2015 р., тому суд приходить до висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності. Суд не приймає доводи позивача та його представника, що про порушення своїх прав позивачу стало лише відомо після звернення до адвоката в 2015 р., оскільки ці доводи спростовані матеріалами справи.

Але оскільки суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання оспорюваного договору удаваним, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні цій частини позовних вимог саме за їх безпідставністю.

Вирішуючи позовні вимог в частині визнання недійсними п.3.6 укладеного між сторонами кредитного договору, суд виходить з такого.

Відповідно до ч.1 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Як вбачається з кредитного договору від 08.09.2008 р., він підписаний сторонами без будь-яких застережень і зауважень, що свідчить про вільне волевиявлення сторін при його укладанні. Укладаючи кредитний договір, сторони дійшли згоди щодо його укладання на зазначених умовах, в т.ч. і по п.3.6 щодо розміру пені саме у 1,6% від суми простроченої заборгованості, а відтак, з власної ініціативи на момент отримання коштів сторони визначили для себе правила подальшої поведінки.

Згідно з ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Положення пункту 8 частини третьої цієї статті не застосовується до умови договорів про надання споживчого кредиту, відповідно до якої кредитодавець встановлює право розірвати договір в односторонньому порядку за наявності підстав, визначених законодавством, та за умови негайного повідомлення кожної із сторін про розірвання договору. Положення пункту 11 частини третьої цієї статті не застосовується до договорів, укладених на невизначений строк, за умови встановлення в таких договорах обов'язковості повідомлення заздалегідь споживача про намір змінити умови договору і надання йому у зв'язку з цим права на розірвання договору. Положення пункту 13 частини третьої цієї статті не застосовується до положень про індексацію ціни, що відповідають законодавству, якщо умови та метод розрахунку ціни чітко і недвозначно визначено у договорі. Положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті не застосовуються до: 1) операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем; 2) договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Споживач має право на відшкодування збитків, завданих йому виробником (виконавцем, продавцем), у зв'язку з використанням останнім переваг свого становища у виробничій чи торговельній діяльності.

Отже, відповідно до п.5 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

З положень даної норми Закону вбачається, що сума сплати компенсації у разі невиконання ним зобов'язань є непропорційно великою тоді, коли у разі невиконання зобов'язань сума компенсації становить понад 50% вартості продукції, однак, оспорюваним положенням кредитного договору від 27.06.2008 р. (п.3.6) встановлено, що сума такої пені становить 1,6% від несплачених сум за кожен день прострочення платежу, що аж ніяк не перевищує 50% суми кредиту, тобто зазначена умова не суперечить вимогам Закону «Про захист прав споживачів».

Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності, по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, по-третє, завдають шкоди споживачеві. Такого висновку дійшов Верховний Суд, аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-XII «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору у постанові від 8.06.2016 (справа № 6-330цс16). Так, визначення відповідного поняття закріплено в частині другій зазначеної статті. Зокрема, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Верховним Судом України зазаначено, що суду необхідно встановити наявності одночасно всіх ознак, які свідчать про те, що умови договору є несправедливими відповідно до приписів ст.18 закону №1023-XII, тому правові підстави для визнання цього договору недійсним відсутні.

Як вбачається з наданих документів, нарахований ОСОБА_1 розмір пені, щодо стягнення якої відкрито провадження Дніпровським районним судом м.Києва 30.04.2015 р. у цивільній справі № 755/8113/15-ц за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1, значно перевищує розмір заборгованості по тілу кредиту, та вник, як вказує банк, через неналежне виконання ним, як позичальником, умов кредитного договору від 08.09.2008 р. (арк.спр.44-55). Наведене свідчить про те, що розмір компенсації - пені, яку банк отримує за договором у разі порушення ОСОБА_1 строку виконання зобов'язання, є непропорційно великим, оскільки перевищує 50% суми кредиту. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання недійсним п.3.6 укладеного сторонами кредитного договору від 08.09.2008 р. з підстав його невідповідності положенням Закону України «Про захист прав споживачів « є доведеними.

Проте, відповідно до ст.ст.257, 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача, є підставою для відмови у позові.

Враховуючи те, що договір був укладений сторонами 08 вересня 2008 р., позивач ОСОБА_1 про порушення його прав внаслідок включення до договору п.3.6 було відомо з дати підписання договору, що укладання договору між сторонами відбулося 08 вересня 2008 р. Посилання позивача та його представника на те, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо лише після отримання копії цього позову та звернення за правовою допомогою влітку 2015 р., суд не приймає до уваги з огляду на те, що за ст.261 ч.1 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа дізналась або могла довідатись про порушення свого права, а позивач, підписавши кредитний договір, міг довідатись про розмір пені, який він буде зобов'язаний сплачувати в разі порушення строків виконання зобов'язання. На поважність причин пропуску звернення до суду за захистом порушеного права позивач не посилався, клопотань про поновлення цього строку не заявляв. А відтак суд приходить до висновку про пропуск позивачем без поважних причин строку позовної давності.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, позовні вимоги в частині визнання недійсним п.3.6 кредитного договору від 08.09.2008 р. не підлягають задоволенню з підстав пропуску без поважних причин позивачем строку позовної давності.

За таких обставин, на основі з'ясованих обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі ст.88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір та витрати по оплаті судової експертизи не підлягають стягненню на користь позивача, оскільки його позов залишений без задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись положеннями Рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, ст. ст. 3, 6, 235, 251-257, 261, 267, 627, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст.3, 10, 11, 60, 88, 208-209, 212, 213, 214-215, 218, 223, 294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання договору удаваним правочином та визнання недійсним пункту кредитного договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через Подільський районний суд м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Н. М. Ларіонова