У Х В А Л А

30 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року та рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 1 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 1 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 1 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року залишено без змін.

У травні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року та рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 1 липня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту 1 частини першої статті 40 та статті 492 КЗпП України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2012 року, 3 грудня 2014 року та 19 серпня 2015 року, а також постанову Верховного Суду України від 1 липня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 й залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, суд касаційної інстанції погодився з їхнім висновком, що звільнення позивача на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників проведено з дотриманням норм чинного трудового законодавства, оскільки скорочення чисельності штату працівників відбулось у зв'язку з виробничою необхідністю. При цьому судами встановлено, що позивача своєчасно за два місяці попереджено про скорочення посади, яку він займав, та наступне звільнення, на підставі частини третьої статті 492 КЗпП України запропоновано переведення на інші посади на підприємстві з урахуванням спеціальності, кваліфікації та досвіду позивача, від яких останній відмовився, а також відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України профспілковим комітетом підприємства надано згоду на звільнення позивача.

У наданій для порівняння ухвалі від 22 серпня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ на підставі статті 338 ЦПК України скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, справу направив на новий розгляд до місцевого суду зазначивши, що у порушення норм процесуального права суди не встановили фактичні обставини справи щодо надання пропозицій позивачу про зайняття ним однієї з вакантних посад на підприємстві на момент звільнення, належним чином не перевірили доводи позивача, не врахували положення статті 492 КЗпП України.

В ухвалі від 3 грудня 2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що суд апеляційної інстанції вирішуючи спір про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі не врахував пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, статті 492 КЗпП України, не звернув увагу, що на момент звільнення позивача в штатному розписі була посада, яка відповідала професії, кваліфікації та спеціалізації звільненого позивача, не перевірив чи міг позивач, маючи вищу юридичну освіту, виконувати обов'язки складальника напівпровідникових приладів. Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлено, суд касаційної інстанції на підставі статті 338 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції скасував, а справу направив на новий розгляд.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 19 серпня 2015 року зазначив, що суд апеляційної інстанції, встановивши, що звільнення позивача з роботи відбулось з порушенням норм трудового законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для захисту прав позивача у обраний ним спосіб.

У судових рішеннях, наданих заявником на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

Крім того, як на підставу своїх вимог заявник посилається на постанову Верховного Суду України від 1 липня 2015 року, в якій викладено правовий висновок про те, що згідно з частинами першою та третьою ?????? 492 ???? <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_305/ed_2013_07_04/pravo1/KD0001.html?pravo=1> України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Проте суди неналежно встановили фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірили, чи були на той час наявні вакантні посади, які відповідали кваліфікації, освіті, досвіду роботи позивачки, чи було їх запропоновано позивачці, що є обов'язком роботодавця відповідно до вимог статті 492 КЗпП України, а Верховний Суд України згідно зі статтею 335 ЦПК України не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та давати їм оцінку, тому рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновок суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не суперечить викладеному у зазначеній постанові Верховного Суду України висновку, оскільки у справі, яка переглядається, та у справі, за результатами перегляду якої Верховним Судом України прийнято цю постанову, наявні різні фактичні обставини.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Кіровоградський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року, ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 28 жовтня 2015 року та рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 1 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема