Провадження № 2/344/727/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 жовтня 2016 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого - судді Мелещенко Л.В.

секретаря Мічути Т.Б.

за участю сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Івано-Франківськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

05 жовтня 2012 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 20 травня 2012 року помер його батько ОСОБА_5. ОСОБА_6 звернення до державного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини позивачу було повідомлено про те, що батько за життя приблизно 21 грудня 2010 року зробив заповіт на користь відповідача ОСОБА_3. Позивач вважає, що вчинений заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, волі заповідача, оскільки на день посвідчення заповіту батько був важко хворим та інвалідом ІІ групи. Також того ж дня батьком було підписано доручення на імя своєї сестри, яке в подальшому батьком було скасовано. Крім того, після участі батька у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС він хворів та перебував під постійним наглядом лікарів. Дані обставини свідчать про те, що заповіт був вчинений під стороннім впливом, батько сприймав свої дії протилежно від фактично вчинених. За таких обставин позивач просить визнати нечинним та скасувати заповіт, посвідчений 21 грудня 2010 року державним нотаріусом Першої ОСОБА_7 державної нотаріальної контори Івано-Франківської області від імені ОСОБА_5.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги на підставах, викладених у позовній заяві, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги визнали.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що знав покійного ОСОБА_5, часто з ним спілкувався. ОСОБА_6 смерті дружини ОСОБА_5 проживав сам, знає, що він хворів.

ОСОБА_8, допитаний у судовому засіданні в якості свідка, суду пояснив, що є другом ОСОБА_1, був знайомим з його батьком ОСОБА_9. Знає, що батько ОСОБА_10 хворів, часто забував події, все переплутував.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснив, що був хорошим товаришем покійного ОСОБА_9, разом вчилися у школі, спілкувалися протягом багатьох років. Йому відомо, що ОСОБА_9 був визнаний інвалідом ІІ групи, у звязку з чим мав хронічні захворювання.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснила, що була сусідкою ОСОБА_9, часто спілкувалася з ним, після смерті дружини стан його здоровя різко погіршився.

ОСОБА_13, допитана у судовому засіданні суду в якості свідка, пояснила, що покійний ОСОБА_9 є її рідним братом, позивач є племінником, а відповідач - рідною дочкою. Кожного дня вона спілкувалася з ОСОБА_9, останній часто жалівся на свого сина, який його зневажав, бив. ОСОБА_9 за життя займав завжди керівні посади, був опікуном двох неповнолітніх дітей, своїх онуків. ОСОБА_6 лікування у санаторію у місті Луганську його стан здоровя погіршився, оскільки його побили.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_5 помер 20 травня 2012 року (т. 1 а.с. 4).

ОСОБА_6 смерті ОСОБА_5 була заведена спадкова справа (т. 1 а.с. 6).

Батьками ОСОБА_1 є ОСОБА_5 та ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 5).

ОСОБА_5 отримав відповідь на свою заяву, скеровану ОСОБА_7 міському відділу УМВС України в Івано-Франківській області, щодо використання паспорта громадянки України та чорнобильського посвідчення рідними сестрами, яка зареєстрована в ЖРЗПЗ № 2127 від 28 червня 2011 року (т. 1 а.с. 7, т. 2 а.с. 136).

Постановою старшого дільничного інспектора міліції ОСОБА_7 міського відділу капітана міліції ОСОБА_15 від 06 липня 2011 року відмовлено у порушенні кримінальної справи, оскільки в діях ОСОБА_13 відсутні ознаки складу злочину, а вбачаються цивільно-правові відносини (т. 1 а.с. 8, т. 2 а.с. 137-138).

ОСОБА_5 хворів і звертався за медичною допомогою до медичних закладів (т. 1 а.с. 9, 51-52, 117-126, 130, 132-133, 170-172, 175, 239, т. 2 а.с. 2-14, 129).

21 грудня 2010 року ОСОБА_5 видав довіреність ОСОБА_16 на представництво його інтересів (т. 1 а.с. 11).

Перша Івано-Франківська державна нотаріальна контора Івано-Франківської області звернулася з заявою до ОСОБА_16 про відміну довіреності на управління та розпорядження всім майном згідно заяви ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 10).

Прокуратурою міста Івано-Франківська дана відповідь ОСОБА_5 та ОСОБА_1 стосовно звернення ОСОБА_1 з приводу неналежного проведення перевірки і прийняття рішення працівниками ОСОБА_7 УМВС України в Івано-Франківській області за фактом заволодіння ОСОБА_17 батьківськими вкладами його батька ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 26).

ОСОБА_5 звернувся зі скаргою до Прокуратури Івано-Франківської області щодо дій його сестри та племінниці (т. 1 а.с. 48-50).

08 грудня 2009 року, 11 травня 2011 року ОСОБА_5 уклав договори про заощадження з Публічним акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (т. 1 а.с. 53-54, 58).

20 серпня 2010 року між Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_5 укладений договір про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» (т. 1 а.с. 55-57).

Постановою заступника прокурора міста Івано-Франківська від 08 липня 2011 року постанову дільничного інспектора ВДІМ ОСОБА_7 УМВС України в області від 21 червня 2011 року про відмову у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_17 на підставі статті 6 пункту 2 Кримінально-процесуального кодексу України за відсутністю у її діях складу злочину, передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України, скасовано (т. 1 а.с. 47, 59).

Постановою від 17 грудня 2010 року відмовлено у порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за відсутністю у його діянні ознак складу злочину, передбаченого статтею 296 Кримінального кодексу України (т. 1 а.с. 78).

ОСОБА_5 отримав відповідь на свою заяву від начальника ОСОБА_7 УМВС України в Івано-Франківській області (т. 1 а.с. 79).

Станом на 04 березня 2010 року за станом здоровя ОСОБА_5 може бути опікуном (т. 1 а.с. 167, т. 2 а.с. 127).

ОСОБА_18 ОСОБА_9 засудженим не був станом на 18 лютого 2010 року (т. 1 а.с. 168).

11 березня 2010 року ОСОБА_1 не заперечив проти призначення його опікуном над ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (т. 1 а.с. 169).

ОСОБА_14 померла 01 лютого 2010 року (т. 1 а.с. 173).

03 березня 2010 року ОСОБА_5 звернувся з заявою до міського голови про призначення його опікуном над ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (т. 1 а.с. 174).

Згідно рішення Виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради від 16 березня 2010 року № 131, ОСОБА_5 призначено опікуном над неповнолітніми ОСОБА_19 та ОСОБА_20 ( т. 1 а.с. 81-82, 177, 179).

Рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради від 19 липня 2011 року № 437, ОСОБА_5 звільнено від обовязків опікуна відносно малолітнього ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (т. 1 а.с. 83, 176, 178).

Згідно заповіту від 17 січня 2011 року ОСОБА_5 заповів все належне йому майно ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 99-100).

ОСОБА_5 визнаний інвалідом ІІ групи з 29 липня 1992 року безстроково (т. 1 а.с. 127-128).

ОСОБА_1 здійснив поховання батька ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 129).

У квартирі за адресою: АДРЕСА_1 був зареєстрований ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 131, 165).

ОСОБА_5 звернувся з заявою про звільнення його від обовязків опікуна, піклувальника за станом здоровя (т. 1 а.с. 163).

Рішенням Виконавчого комітету ОСОБА_7 міської ради від 19 липня 2011 року № 437, ОСОБА_5 звільнено від обовязків опікуна, піклувальника за станом здоровя (т. 1 а.с. 162).

ОСОБА_5 отримував пенсію (т. 1 а.с. 166).

28 жовтня 2009 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2а-5162/08, яким зобовязано Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську Івано-Франківської області провести перерахунок призначеної пенсії ОСОБА_5, відповідно до статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (т. 2 а.с. 118-120).

Постановою від 15 грудня 2009 року закінчено виконавче провадження по вказаному вище виконавчому листу (т. 2 а.с. 120).

ОСОБА_5 звернувся з заявою до органів міліції щодо прийняття мір до його сина ОСОБА_1 з приводу неправомірної поведінки останнього (т. 2 а.с. 121).

Згідно акту № 145 амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 14 до 24 квітня 2014 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 20 травня 2012 року, хворів стійким хронічним психічним розладом у формі атеросклеротичної деменції, на період часу складання заповіту 17 січня 2011 року ОСОБА_5 перебував в стані, при якому був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (т. 2 а.с. 28-33).

Стаття 129 Конституції України передбачає, що однією з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов'язків або встановленні обґрунтованості будь якого кримінального обвинувачення, висунутогопроти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Положеннями частин першої-третьої статті 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-другої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 1233 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт, згідно статті 1234 Цивільного кодексу України, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Частина перша статті ст. 1235 Цивільного кодексу України встановлює, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Статтею 1247 Цивільного кодексу України передбачено загальні вимоги до форми заповіту, згідно яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Статтею 1257 Цивільного кодексу України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Судом встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 20 травня 2012 року, хворів стійким хронічним психічним розладом у формі атеросклеротичної деменції і на період часу складання заповіту 17 січня 2011 року перебував в стані, при якому був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 при складанні заповіту на імя ОСОБА_3 не було вільним і не відповідало його волі, оскільки заповідач був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідно до частини четвертої статті 130 Цивільного процесуального кодексу України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому статтею 174 цього ж Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Виходячи з вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов висновку, що позивачем та представником позивача надано належні та допустимими докази в на підтвердження позовних вимог, наведено достатньо підстав для визнання заповіту недійсним,представлено доказів того, що волевиявлення заповідача ОСОБА_5 не було вільним та не відповідало його волі, також відповідач ОСОБА_3 визнала заявлені позовні вимоги, тому позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним слід задовольнити у повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1247, 1257 Цивільного кодексу України, керуючись статтями 3, 4, 6, 7, 10, 57-60, 77, 130, 169, 174, 197, 209, 212-214, 218, 222, 223, 292, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним задовольнити у повному обсязі.

Визнати недійсним та скасувати заповіт, посвідчений 21 грудня 2010 року державним нотаріусом Першої ОСОБА_7 державної нотаріальної контори Івано-Франківської області, від імені ОСОБА_5.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області у десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення складені, підписані у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 18 жовтня 2016 року.

Повний текст рішення суду складений 21 жовтня 2016 року.

Суддя Л.В. Мелещенко