АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.,

секретар: Вівчарик Н.А.

за участю: позивача - ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення фактичного припинення шлюбних відносин та поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 в листопаді 2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту припинення шлюбних відносин та поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що в період з 08 жовтня 1999 року по 18 серпня 2015 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Спільних дітей вони не мають. За час шлюбу на підставі кредитної угоди № 70 від 09 грудня 2002 року ними придбано двохкімнатну квартиру площею 65,5 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 На підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради за № 392/10 від 27 травня 2008 року «Про оформлення права власності на квартири, нежилі приміщення» за нею визнано право власності на вказану квартиру. 29 травня 2008 року вона отримала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

27 червня 2008 року вона уклала договір іпотеки квартири для виконання

_________________________________________________________________________________________________________________________________

№22-ц/794/420/16 Головуючий у 1 інстанції: Нестеренко Є.В.

Категорія: 46 Доповідач: Литвинюк І.М.

кредитного договору з ЧРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», термін дії якого до 09 грудня 2032 року.

Вказувала на те, що на початку травня 2012 року шлюбні відносини з відповідачем припинено, однак вони змушені були проживати в одній квартирі. Взяті на себе зобов'язання по іпотечному договору вона виконує повністю самостійно, оскільки з 2011 року відповідач відмовився брати участь в погашенні кредиту. Станом на 11 квітня 2012 року погашено кредит на суму 25 254,95 грн., відсотків сплачено на суму 10 603,94 грн.. Починаючи з 31 липня 2012 року по 20 серпня 2015 року нею погашено кредит на суму 9457,11 грн., відсотків - 4 649,89 грн.. Заборгованості по кредиту немає.

Просила суд встановити факт фактичного припинення шлюбних відносин між нею та відповідачем, починаючи з 07 травня 2012 року по 18 серпня 2015 року. Встановити, що квартира №18, площею 65,5 м.кв., що складається з двох кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є спільною частковою власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4. Визнати за нею право спільної часткової власності на 83/100 частини спірної квартири, а за ОСОБА_4 - на 17/100 частини квартири.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2016 року позов задоволено.

Встановлено факт припинення шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, починаючи з 07 травня 2012 року по 18 серпня 2015 року.

Визнано право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Поділено спільне майно подружжя: визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 83/100 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,50 кв.м. , житловою площею 34,60 кв.м , яка складається з 2-х житлових кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнано за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 17/100 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,50 кв.м. , житловою площею 34,60 кв.м , яка складається з 2-х житлових кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

На рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2016 року відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині визначення розміру часток та ухвалити нове рішення, яким визнати за ОСОБА_4 право спільної часткової власності на 1/2 частини спірної квартири.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Посилається на те, що спірна квартира придбана в шлюбі і є спільною власністю подружжя, а тому частка спільної квартири має бути визначена в розмірі 1/2 частки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що під час перебування у шлюбних відносинах з грудня 2002 року по травень 2012 року сторони спільно сплатили 25 254,95 грн. за кредитною угодою, що становить 34% від фактичної вартості квартири у сумі 73 491 грн., а тому частка позивача у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, складає 83/100, з яких 17/100 - це 1/ 2 частина від частки у праві спільної сумісної власності та 66/100 частина, набута позивачем за власні кошти.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів апеляційного суду.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 08 жовтня 1999 року. Рішенням Шевченківського районного суду № 727/5478/15-ц від 18 серпня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно з умовами Положення про порядок надання пільгового довготермінового державного кредиту молодим сім'ям та одиноким громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого постановою КМУ від 29 травня 2001 року № 584 (далі - Положення) 09 грудня 2002 року між Чернівецьким регіональним відділенням Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», в особі директора ОСОБА_5, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 70, згідно з умовами якого остання, яка діяла в інтересах сім'ї, отримала кредит у розмірі 65 390 грн. на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1

На підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради від 27 травня 2008 року № 392/10 29 травня 2008 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно.

17 червня 2008 року Чернівецьким КОБТІ право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1.

27 червня 2008 року позивачка ОСОБА_1 уклала договір іпотеки квартири для виконання кредитного договору з ЧРУ ДСФУ «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», термін дії якого до 09 грудня 2032 року.

З акту про виконання зобов'язання за кредитною угодою від 04 листопада 2015 року вбачається, що кредитна угода за № 70 від 09 грудня 2002 року припиняє свою дію. Чернівецьке регіональне управління Фонду претензій стосовно виконання зобов'язань за кредитною угодою до позичальниці ОСОБА_1 немає. Зобов'язання за кредитною угодою вважаються виконаними, заборони на відчуження квартири немає.

У відповідності до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, доводами апеляційної скарги є те, що частина в спільно придбаній в шлюбі спірній квартирі апелянта ОСОБА_4 при визнанні спільною частковою власністю повинна бути визначена як ?. В решті рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За змістом ст. 65 СК України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобов'язань за боргами.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Висновки суду першої інстанції про те, що при поділі та визначенні частки кожного учасника спільної власності, з посиланням на ст. 57 СК України, слід враховувати джерела коштів для придбання у власність квартири, виконання кожним з них кредитної угоди та відповідно до частини сплачених кожним з них коштів, є помилковими з огляду на наступне.

Статтею 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, або майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, тощо. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з припиненням фактичних шлюбних відносин.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постановах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року та від 01 липня 2015 року, щодо неоднозначного застосування норм статей 57, 60 СК України, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Проте, з матеріалів справи, зокрема, зі змісту кредитної угоди вбачається, що ОСОБА_1 отримала кредит на умовах, передбачених Положенням, яке регулює правовідносини, що виникли між Чернівецьким регіональним відділенням Фонду, з однієї сторони, та молодим подружжям, від імені якого діяла ОСОБА_1.З 2008 року ОСОБА_1 є власником спірної квартири.

Отже, позичальником є саме молода сім'я, яку в правовідносинах, що виникають відповідно до Положення, представляє чоловік чи дружина.

Наявність боргових зобов'язань за кредитним договором, які виникли у період шлюбу та були погашені ОСОБА_1 під час шлюбу та після розірвання шлюбу, на правовий режим вказаної квартири, як спільного майна подружжя, не впливає.

Також колегія суддів вважає безпідставними посилання в рішенні суду першої інстанції на ст. 372 ЦК України щодо поділу майна, що є у спільній сумісній власності, оскільки на правовідносини щодо визначення часток у квартирі, яка є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки придбана сторонами під час їх перебування у шлюбі, поширюються норми СК України та Положення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки спірна квартира була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_4 під час шлюбу, а відтак, право на неї у рівних частках набули як відповідач, так і позивачка.

Доводи апелянта про визнання права власності на 1/2 частку спірної квартири за ОСОБА_4 відповідає способам захисту цивільних прав, передбачених ст.16 ЦК України, оскільки таке його право не визнається та оспорюється ОСОБА_1.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вищезазначені норми закону та дійшов до помилкового висновку про те, що спільною сумісною власністю подружжя є частка у спірній квартирі, за яку сторони сплатили кредит, перебуваючи у шлюбі, а решта квартири є особистою приватною власністю ОСОБА_1, оскільки остання після припинення шлюбних відносин погасила решту кредиту самостійно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення суду першої інстанції в зазначеній частині на підставі ст. 309 ЦПК України - скасуванню, з ухваленням в цій частині рішення про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,50 кв.м., житловою площею 34,60 кв.м, яка складається з 2-х житлових кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно ч.ч.1, 5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві було відмовлено. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи наведене, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1443 грн. 96 коп..

На підставі викладеного, ст.ст. 60, 61, 69, 70 СК України, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29 січня 2016 року в частині поділу спільного майна подружжя та визнання за ОСОБА_1 права спільної часткової власності на 83/100 частини квартири АДРЕСА_1, та визнання за ОСОБА_4 права спільної часткової власності на 17/100 частини даної квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 загальною площею 67,50 кв.м. , житловою площею 34,60 кв.м , яка складається з 2-х житлових кімнат та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1443 гривні 96 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: