АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/3035/14-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/48/К/16 ОСОБА_1
Категорія № 27 (І) Доповідач -Михайлів Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

секретар: Євтодій К.С.,

за участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що на початку березня 2011 року він надав відповідачу у борг кошти в сумі 3500 грн. з терміном повернення не пізніше 25.08.2011 року. Приблизно на початку квітня 2011 року позивач знову на прохання відповідача надав йому у борг кошти в розмірі 1200 грн., також на строк до 25.08.2011 року. Таким чином, станом на 25.08.2011 року відповідач повинен був повернути позивачу позику на загальну суму 4700 гривень. В липні 2011 року позивач дізнався про те, що відповідач планує змінити місце роботи, тому останній написав йому дві розписки 01 липня 2011 року та 28 липня 2011 року, в яких визнав факт своєї заборгованості із зазначенням сум позики та терміну їх повернення. Проте, взяті на себе зобовязання щодо повернення боргу ОСОБА_3 не виконав.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_2 просив суд стягнути з відповідача на свою користь борг у розмірі 4700,00 грн., 822,20 грн. - інфляційних витрат, три проценти річних у розмірі 363,87 грн., 3000,00 гривень в рахунок відшкодування спричиненої йому моральної шкоди, 487,20 грн. понесених витрат на сплату судового збору та 1500,00 грн. витрат на правову допомогу.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02 березня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 4700 грн., 169,20 грн. інфляційних витрат, три процента річних у розмірі - 363,87 грн., а всього 5233,07 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір 243,60 грн. У решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року вищевказане рішення суду першої інстанції, в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 1200 грн. скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 суми боргу у розмірі 1200 грн. відмовлено.

В частині загальної суми боргу, стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 рішення суду змінено, зменшено розмір стягнутої загальної суми боргу з 4700 грн. до 3500 грн.

В частині загальної суми інфляційних витрат, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 рішення суду змінено, зменшено розмір стягнутої загальної суми інфляційних витрат з 169,20 грн. до 126 грн.

В частині загальної суми трьох відсотків річних, стягнутих з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 рішення суду змінено, зменшено розмір стягнутої загальної суми трьох відсотків річних з 363, 87 грн. до 271 грн.

В частині загальної суми, стягнутої з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 рішення суду змінено, зменшено розмір стягнутої загальної суми з 5233,07 грн. до 3897 грн.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 жовтня 2015 року рішення апеляційного суду, в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу згідно з розпискою в розмірі 3 500 грн., інфляційних втрат у розмірі 126 грн., і трьох процентів річних у розмірі 271 грн., скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції переглядає рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02 березня 2015 року лише в частині стягнення з ОСОБА_3 боргу, згідно з розпискою від 01.07.2011 року, в розмірі 3 500 грн., інфляційних втрат і трьох процентів річних, за вказаною розпискою.

Рішення суду першої інстанції оскаржив відповідач ОСОБА_3, який посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Так на думку апелянта, суд першої інстанції зробив висновок на припущеннях, оскільки позивач не надав доказів, що саме він, як сторона правочину, надав йому позику у березні та квітні 2011 року, а надані позивачем розписки є письмовим зобовязаннями ОСОБА_3 щодо повернення певній особі, але не позивачу, суми коштів до певної дати. Суд не врахував пояснення свідка ОСОБА_5, який пояснив, що саме йому надавав ОСОБА_3 ці письмові розписки, які були викрадені у ОСОБА_3 18.12.2012 року внаслідок крадіжки у його робочому кабінеті. Також суд не звернув уваги на розбіжності обставин, викладених в позовних вимогах ОСОБА_2 та поясненнях свідка ОСОБА_6, який в свою чергу є особою зацікавленою, оскільки спільно працює з позивачем у бізнесі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду, в частині стягнення з ОСОБА_3 боргу згідно з розпискою в розмірі 3 500 грн., інфляційних втрат і трьох процентів річних,залишенню без змін, виходячи із наступного.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції відповідає в повному обсязі.

Судом встановлено, що згідно розписки від 01.07.2011 року ОСОБА_3 зобовязався перед ОСОБА_2 оплатити борг у розмірі 3 500 грн. (а.с. 34).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягуючи заборгованість за розпискою від 01.07.2011 року, суд першої інстанції керувався ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, та виходив з того, що між позивачем і відповідачем був укладений договір позики, який не виконаний відповідачем належним чином.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

У справі, щопереглядається, суд першої інстанції, установивши, що розписка ОСОБА_3 від 01.07.2011 року на суму 3500 грн. підтверджує укладений сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшов обґрунтованого висновку про виникнення боргового зобовязання.

Що в свою чергу відповідає правим позиціям викладених в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року справа №6-63цс13 та від 24.02.2016 року №6-50цс16.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає законних підстав для їх задоволення.

Так, посилання відповідача в апеляційній скарзі, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення суду на те, що позивач визначив в прохальній частині вимоги «стягнення збитків», не довівши їх підстави, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки суд першої інстанції визначився із спірними правовідносинами дійшовши правильного висновку, що між сторонами виникли правовідносини, що регулюються нормами ст.ст. 1046,1047 ЦК України.

Колегія суддів перевіривши доводи апеляційної скарги, зазначає, що із пояснень сторін та самих матеріалів справи, вбачається наявність саме таких правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що кошти за борговою розпискою від 01.07.2011 року у розмірі 3500грн. отримані відповідачем не від ОСОБА_2, а від іншої особи ОСОБА_5, що також підтверджується наданими в суді першої інстанції поясненнями свідка ОСОБА_5, колегією суддів відхиляються оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, відповідно до норм цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 58, ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В супереч зазначеному, відповідач не довів, як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції, що вказана розписка, щодо грошового зобовязання на суму 3500 грн. була надана не позивачу у справі ОСОБА_2, а іншій особі.

Крім того, доводи апеляційної скарги про відсутність боргових зобовязань між сторонами по справі, спростовуються і наявністю саме у ОСОБА_2 оригіналу розписки ОСОБА_3 про зобовязання повернути борг.

При цьому колегія суддів враховує, що законом не передбачено конкретний зміст розписки, тому доводи апеляційної скарги, в цій частині, визнаються не обґрунтованими. Письмова форма розписки, як вимагає ст. 1047 ЦК України додержана, і є доказом не тільки факту укладення договору позики, але й факту передачі грошових коштів.

В ході розгляду справи, ОСОБА_2 зазначив, що він надав ОСОБА_3 3500 грн., оскільки останній просив у позивача саме таку суму. Відповідачем, в свою чергу, не надано жодного доказу на спростування не отриманням ним від ОСОБА_2 вказаної суми у борг.

Матеріали справи не містять та апеляційній інстанції не доведено наявність інших правовідносин між сторонами по справі, окрім відносин з договору позики.

Не доведено відповідачем і те, що розписка від 01.07.2011 року була викрадена у нього та потрапила до рук ОСОБА_2 внаслідок крадіжки, яка сталася 18.12.2012 року у робочому кабінеті відповідача по вул. Орджонікідзе, 4/306, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а саме висновку за результатами перевірки інформації за ЄО № 643 від 18.12.2012 року, складеного дільничним інспектором СДІМ Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, вбачається що при огляді замка на дверях офісу слідів злому виявлено не було, з офісу нічого не зникло (а.с.43) На інші докази, з цього приводу, відповідач не посилається.

Враховуючи зазначене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за борговою розпискою від 01.07.2011 року у сумі 3500 грн.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає обґрунтованим стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 інфляційних витрат та 3% річних, розрахованих позивачем, від простроченої суми заборгованості та нарахованої ним на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів вважає вірним, з урахуванням скасування рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року, в частині стягнення суми позики у розмірі 1200 грн., інфляційних витрат та 3% річних, розрахованих на суму 1200 грн., яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року, розрахунок інфляційних витрат на суму 126 грн. та 3% річних на суму 271 грн., розрахованих на суму боргу у розмірі 3500 грн. Відповідачем, зазначені суми не оспорюється.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду, в частині стягнення з ОСОБА_3 боргу згідно з розпискою в розмірі 3 500 грн., інфляційних втрат у розмірі 126 грн. і трьох процентів річних у розмірі 271 грн.,ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду у вказаній частині залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 02 березня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми боргу у розмірі 3500 грн., інфляційних витрат і трьох процентів річних залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий Л.В. Михайлів

Судді: А.П. Барильська

ОСОБА_7