Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/680/16 Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Каракуші К.В.,

суддів: Гончар М.С.,

Стрелець Л.Г.,

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА :

У грудні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3

В обґрунтування позову зазначали, що 14 липня 2012 року між ними та відповідачем був укладений договор позики, за яким відповідач взяв у них у борг 280 000 грн., по 140 000грн. у кожного. На підтвердження укладання договору позики відповідач написав розписку. Також цього ж дня між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 був укладений ще один договір позики, за яким ОСОБА_5 передав відповідачу грошові кошти у сумі 104 000 грн., на підтвердження отримання грошових коштів відповідач написав розписку.

За цими договорами ОСОБА_3 зобов'язувався повернути грошові кошти до 20 липня 2012 року. Однак до цього часу відповідач борг не повернув.

Посилаючись на вказані обставини, просили суд стягнути з відповідача на користь ОСОБА_4 борг у сумі 140 000 грн. та судові витрати у сумі 1521,80 грн.; на користь ОСОБА_5 борг у сумі 244 000 грн. і судові витрати у сумі 2440грн.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 січня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики у розмірі 140 000 грн. та судові витрати у розмірі 1521,80 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики у розмірі 244 000 грн. та судові витрати у розмірі 2440грн.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 листопада 2015 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що підставою для написання розписок від 14 липня 2012 року про отримання нібито грошових коштів від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були господарські відносини, а не відносини договорів позики, до того ж, вказані розписки були написані під психологічним примусом та погрозами насильства.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін апеляційного провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов в порядку заочного розгляду справи, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договорів позики від 14 липня 2012 року (а.с.38,39), а саме невиконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення грошових коштів.

Залишаючи заяву відповідача про перегляд заочного рішення без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, який був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду, не з'явився до суду та не повідомив про причини своєї неявки з поважних причин, докази на які посилається відповідач не мають істотного значення для вирішення цієї справи.

Колегія суддів вважає, що покладені в основу рішення висновки узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, відповідають фактичним обставинам справи та в належний спосіб не спростовані відповідачем.

За правилами ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Судом встановлено, що 14 липня 2012 року між сторонами було укладено два договори позики, згідно яких за першим договором ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у рівних частках надали у борг ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 280 000грн, тобто по 140 000грн кожний, за другим - ОСОБА_5 надав у борг ОСОБА_3 - 104000грн. За вказаними договорами ОСОБА_3 зобов'язався повернути вказані кошти до 20 липня 2012 року. Факт отримання позичальником в борг зазначеним сум підтверджується відповідними власноруч виготовленими ОСОБА_3 розписками від 14 липня 2012 року(а.с.38,39).

Заперечуючи дійсність вказаних розписок, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі посилається як на підставу їх недійсності на вимоги ст.ст. 203, 215, 231, 1051 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним, тобто він є оспорюваним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 1051 ЦК передбачено право позичальника оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Між тим, ОСОБА_3 належних і допустимих доказів на підтвердження доводів психічного тиску з боку позивачів з метою спонукання до складання та підписання розписок від 14 липня 2012 року про отримання в борг 280 000грн та 104000грн суду не надано.

Свідки, про допит яких клопотав відповідач в суді апеляційної інстанції, з пояснень ОСОБА_3 не були присутніми під час складання вказаних розписок, тому їх покази щодо взаємовідносин сторін у справі не можуть підтверджувати обставини психічного тиску, а безгрошовість письмового правочину взагалі не може підтверджуватись показами свідків, тому саме з цих підстав у їх допиті в суді апеляційної інстанції відмовлено.

Звернення ОСОБА_3 до правоохоронних органів не є достатнім доказом на підтвердження насильства, оскільки як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів лише 24 грудня 2014 року, тобто вже після звернення позивачів до суду про стягнення боргу (а.с.126). До того, висновок правоохоронних органів від 01 січня 2015 року про припинення подальшого розгляду заяви ОСОБА_3 (а.с.128) не було оскаржено заявником і лише 01 грудня 2015 року ОСОБА_3, тобто після ухваленого рішення у справі та відхилення заяви про перегляд заочного рішення, звернувся із відповідною заявою про злочин (а.с.129).

На підтвердження доводів оспорювання розписок відповідач посилався на аудіо запис розмов з позивачами.

Колегією суддів задоволено клопотання ОСОБА_3 та у судовому засіданні апеляційної інстанції прослухано фрагменти аудіо запису, на які вказав відповідач, що міститься на диску, який додано до апеляційної скарги. Проте, вказані записи у розумінні процесуального закону не можуть бути доказами на підтвердження недійсності правочинів позики, оскільки по перше - один аудіо запис датований 26 липня 2011 року, тобто за рік до виникнення спірних правовідносин, по-друге - належність голосів позивачам, запис яких здійснено відповідачем без їх дозволу, суду належним чином не доведено. Клопотань щодо проведення фонографічної експертизи відповідачем не заявлено.

Посилання ОСОБА_3 як на підставу оспорювання укладених договорів позики на те що, вони нотаріально не посвідчені та у розписці про отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 та ОСОБА_5 280000грн відсутній підпис ОСОБА_4 не є тими підставами з якими закон пов'язує недійсність правочину позики.

Оскільки не виконання ОСОБА_3 зобов'язань за договорами позики підтверджуються наявними у матеріалах справи оригіналами боргових розписок від 14 липня 2012 року, правових підстав для визнання цих договорів недійсними немає, відповідно до ст. 204 ЦК України вони є правомірними, тому колегія суддів погоджується з висновком про задоволення вимог ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу з ОСОБА_3 на підставі ст.ст.629, 1046, 1047, 1049 ЦК України.

З огляду на викладене колегія вважає, що висновків оскаржуваного рішення суду першої інстанції відповідачем не спростовано, тому підстав для скасування чи зміни рішення суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19 січня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: