Справа № 446/1008/13 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/783/266/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 березня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника позивача - Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 червня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі-ПАТ КБ) «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №LVH1AR06470144, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_2 15.07.2008 року, в розмірі 14397,53 доларів США, з якої станом на 03.04.2013 року: 7653,89 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1474,67 доларів США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1096,16 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 3457,41 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина); 684,11 - доларів США - штраф (процентна складова), у зв'язку з невиконанням позичальником та поручителем умов кредитного договору та вимоги позивача про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

Рішенням Кам'янка -Бузького районного суду Львівської області від 30.06.2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_6 в користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість в сумі 14397,53 доларів США, що становить 115036 грн. 23 коп., та 1150 грн. 36 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд не застосував норми статті 258 ЦК України про річний термін позовної давності до вимоги позивача про стягнення пені, безпідставно стягнувши її за період з 2008 року по 2013 рік. Крім того, зазначає, що поза увагою суду залишилась та обставина, що 16.07.2010 року предмет застави за згодою сторін було добровільно ним передано для реалізації на підставі доручення в позасудовому порядку з метою погашення боргу, однак, позивач у своїй позовній заяві жодним чином про це не згадав, а суд першої інстанції цій обставині та поданим доказам на її підтвердження належної правової оцінки не дав. На думку апелянта, у зв'язку із угодою сторін про позасудове врегулювання спору, до спірних правовідносин необхідно було за аналогією закону застосувати норму частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку», у якій вказано, що після завершення процедури позасудового врегулювання спору будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними. Крім того, апелянт зазначає, що він отримав травму, внаслідок якої став інвалідом другої групи, тривалий час знаходився на стаціонарному лікуванні і не отримував поштового повідомлення експертної установи про внесення оплати за проведення експертизи, а тому суд безпідставно відхилив клопотання його батька - відповідача ОСОБА_5 про призначення судової бухгалтерсько-економічної експертизи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.07.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» (кредитодавцем) та відповідачем ОСОБА_2 (позичальником) було укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого (п.п.2.1, 4.1, 4.3, 4.4, 17.1, 17.8) кредитодавець зобов'язувався надати позичальнику кредит у розмірі 10538,82 доларів США, з яких: 8883,30 доларів США - для купівлі автомобіля марки ВАЗ; 555,21 доларів США - для оплати перших страхових платежів за договором страхування на перший рік дії кредиту; 7,38 доларів США - для оплати коштів за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі; 1066 доларів США - для оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, а позичальник зобов'язувався в строк до 14.07.2015 року повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитними коштами в розмірі 9,6% річних, винагороду банку за надання фінансового інструменту, яка підлягала сплаті щомісячно у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту, щомісячними платежами згідно з графіком погашення кредиту (додаток №1 до договору).

Виконання зобов'язань за кредитним договором було забезпечено заставою транспортного засобу, про що зазначено в самому кредитному договорі (п.п.2.2, 7.1, 8, 17.9), та порукою відповідача ОСОБА_5 на підставі договору поруки, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та поручителем ОСОБА_5 15.07.2008 року (а.с.20).

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем заявлених до відповідачів вимог, оскільки будь-яких заперечень щодо отримання кредиту або доказів на спростування суми заборгованості відповідачами не було подано.

Однак, з такими висновками районного суду погодитись в повній мірі не можна, оскільки судом не з'ясовано всі обставини, які мають значення для справи, та не проаналізовано умови кредитно-заставного договору щодо прав та, відповідно, обов'язків сторін по реалізації предмету застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що призвело до помилкових висновків суду про задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, а тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення по суті справи.

Відповідно до пункту 2.2 вказаного вище кредитного договору, для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором, позичальник надає банку предмет застави в заставу банку.

Предметом застави був легковий автомобіль марки ВАЗ 111930, 2008 року випуску, з державним номером НОМЕР_1, який належав на праві власності позичальнику ОСОБА_2, вартістю 51190 грн. за погодженням сторін на дату підписання договору (п.п.17.9, 17.10 договору).

Пунктом 7.1 договору визначено, що застава забезпечує всі вимоги банку щодо виконання позичальником всіх його грошових зобов'язань за цим договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і у такому порядку, як встановлено в цьому договорі із змінами та доповненнями до нього, внесеними протягом строку його дії («забезпечені вимоги»).

Застава забезпечує забезпечені вимоги в розмірі їх повної вартості, незалежно від того, якою така вартість може бути в будь-який час протягом строку дії договору (п.7.2).

Відповідно до пункту 17.11 договору, розмір забезпечених вимог станом на дату підписання договору становить 18116,28 доларів США, плюс нараховані проценти та винагороди, а також інші суми, що можуть підлягати сплаті позичальником за договором.

Пунктом 12.1 договору визначено, що для цілей договору подією дефолту вважається будь-яка з наступних подій, зокрема: затримання сплати позичальником частини наданого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць; перевищення заборгованості більш як на 10% суми наданого кредиту; несплата позичальником більше однієї виплати, яка перевищує 5% суми наданого кредиту та ін..

Відповідно до пункту 12.2.1 договору, у разі настання події дефолту банк надає позичальнику письмове повідомлення про настання події дефолту та реєструє у Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави. У повідомленні про дефолт, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, процентів за фактичний строк користування наданим кредитом, виконання в повному обсязі усіх інших грошових зобов'язань за договором.

Позичальник зобов'язаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у п.17.13 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному реєстрі (п.12.2.2 договору).

Відповідно до пункту 12.2.6 договору, якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт позичальник не усунув подію дефолту, позичальник зобов'язаний негайно повернути суму кредиту в повному обсязі, виплати винагороди, проценти за користування кредитом, виконати в повному обсязі усі інші грошові зобов'язання за договором, а банк має право, за своїм вибором, здійснити одну або декілька з наступних дій, зокрема: здійснити одностороннє розірвання договору; розірвати договір в судовому порядку; звернути стягнення на предмет застави в порядку, визначеному у п.13 договору.

Пунктом 13.1 договору визначено, що після настання події дефолту та спливу строку, встановленого договором для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог.

Пунктом 13.2 договору визначено, що, не застосовуючи судових процедур, банк має право на власний розсуд обрати процедуру позасудового звернення стягнення на предмет застави для задоволення забезпечених вимог з-поміж наступних варіантів: передача предмета застави у власність банку для задоволення і погашення забезпечених вимог; продаж предмета застави банком третій особі у відповідності із вимогами законодавства України; звернення стягнення на підставі виконавчого напису нотаріуса (у випадку нотаріального посвідчення договору); будь-яка інша процедура, дозволена законодавством України.

При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, шляхом його продажу, банк встановлює початкову ціну предмета застави в розмірі оціночної вартості, встановленої банком, але не нижче 50% від повної вартості згідно з п.17.10 договору.

У відповідності до пункту 13.3.2 договору, договір купівлі-продажу предмета застави укладається банком від імені позичальника і є юридичною підставою для набуття покупцем права власності на предмет застави. Протягом 10 днів з моменту продажу предмета застави, банк зобов'язується надати позичальнику письмовий звіт про результати продажу.

Пунктом 13.3.3 договору визначено, що у відповідності зі ст.237 ЦК України, під час звернення стягнення на предмет застави у позасудовому порядку, шляхом його продажу або набуття на нього банком права власності, позичальник уповноважує банк (в особі його уповноважених осіб), на його власний розсуд, від імені позичальника здійснювати будь-які дії, необхідні для відчуження, зняття з обліку, реєстрації, перереєстрації предмету застави, в тому числі: укладати договір купівлі-продажу предмету застави на умовах, визначених банком на власний розсуд; оформляти право власності банку на предмет застави; бути представником позичальника в усіх органах влади і управління, установах та підприємствах усіх форм власності; підписувати та подавати будь-які заяви і документи, сплачувати податки, збори і всі необхідні платежі, отримувати транзитні номери, документи і грошові кошти за проданий чи набутий у власність предмет застави, проводити техогляд, отримувати оригінал/дублікат свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, видавати довіреність, здійснювати всі необхідні дії, пов'язані зі зняттям з обліку, реєстрацією в органах Державтоінспекції предмету застави.

Сторони договору погодились, що після звернення стягнення на предмет застави, забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих банком в результаті такого звернення стягнення та/або вартості предмета застави, одержаного банком у власність (у разі звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави), яка визначається за згодою сторін на дату звернення або, за відсутності такої згоди, незалежним експертом, призначеним банком на його власний розсуд (п.13.6 договору).

У разі продажу предмета застави в позасудовому порядку всі суми, виручені в результаті такої реалізації, використовуються в першу чергу, для відшкодування всіх витрат (включаючи витрати на юридичні послуги), яких банк зазнав у зв'язку із зверненням стягнення на предмет застави. Будь-які кошти, що залишаються після відшкодування вказаних витрат, використовуються для погашення інших забезпечених вимог. У разі, якщо таких сум недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість позичальника перед банком, яка негайно належить до сплати банку. У такому разі банк має право одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення своїх вимог, з іншого майна позичальника (п.13.7).

З письмових доказів, долучених апелянтом до апеляційної скарги, на які він посилався в суді першої інстанції і які суд безпідставно не взяв до уваги, а також із письмових доказів, витребуваних апеляційним судом в позивача за клопотанням сторони відповідачів, встановлено, що у зв'язку з допущенням позичальником ОСОБА_2 прострочення кредиту за вказаним вище кредитним договором, останній добровільно передав, а уповноважений працівник банку прийняв предмет застави, що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу від 16.07.2010 року (а.с.88).

22.07.2010 року позичальник ОСОБА_2 оформив довіреність на розпорядження транспортним засобом (а.с.89), якою уповноважив ПАТ КБ «ПриватБанк» бути його представником щодо здійснення продажу, міни, оренди за ціною та на умовах на їх розсуд, страхування, укладання інших цивільних правочинів щодо транспортного засобу марки ВАЗ 111930-110, 2008 року випуску, з державним номером НОМЕР_1, який належав на праві власності ОСОБА_2 і був предметом застави за вказаним вище кредитно-заставним договором. На виконання передбаченого цією довіреністю представництва, відповідач надав позивачу, зокрема, право одержувати належні йому грошові суми за результатами укладених правочинів щодо вказаного транспортного засобу.

Ціну продажу предмету застави було визначено на підставі звіту про експертну оцінку транспортного засобу, складеного 22.07.2010 року, згідно з яким, ринкова вартість транспортного засобу становила 39000 грн. (а.с.145-148).

Самого договору купівлі-продажу предмету застави банком від імені позичальника ОСОБА_2 третій особі ОСОБА_7, право власності на транспортний засіб за якою зареєстровано 23.04.2011 року (а.с.89 зворот), позивач на вимогу апеляційного суду не надав, посилаючись на те, що цей договір не знайдено (а.с.144), однак, позивач визнав факт продажу заставного майна в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором, надавши в підтвердження факту зарахування коштів від продажу предмету застави для погашення заборгованості за кредитно-заставним договором меморіальний ордер від 17.02.2011 року про сплату ОСОБА_2 на рахунок банку 4761,90 доларів США, що еквівалентно 37817 грн. 58 коп. (а.с.149).

Надходження цих коштів 17.02.2011 року для погашення заборгованості за кредитним договором відображено також у розрахунку заборгованості, наданому позивачем в підтвердження своїх позовних вимог (а.с.3-5).

Таким чином, хоча позивачем і не було дотримано вказаних вище умов кредитно-заставного договору щодо надання позичальнику письмового повідомлення про настання події дефолту, в якому, окрім інформації, зазначення якої вимагається законодавством, банк ставить вимогу про повернення наданої суми кредиту в повному обсязі, та щодо реєстрації у Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, однак, сторона відповідача ОСОБА_2 визнала той факт, що позичальником було допущено прострочення виконання зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим і передавався ним транспортний засіб для його реалізації банком в позасудовому порядку на підставі вказаної вище довіреності для погашення заборгованості по кредиту в повному обсязі.

З наведеного слідує, що у зазначений вище спосіб позивач в рахунок дострокового погашення заборгованості за кредитно-заставним договором звернув стягнення на предмет застави, який був добровільно переданий позичальником в розпорядження банку з правом його продажу третім особам, в позасудовому порядку за ціною, яка не була нижчою від 50% визначеної у пункті 17.10 договору вартості заставного майна, що відповідає вимогам пункту 13.2 договору.

З наданого позивачем розрахунку (а.с.3-5) встановлено, що коштів від реалізації заставного майна було недостатньо для повного погашення заборгованості за кредитним договором. Зокрема, станом на 17.02.2011 року заборгованість за тілом кредиту була 7602,90 доларів США, заборгованість по процентах - 218,47 доларів США, заборгованість по пені - 23,66 доларів США.

Однак, в порушення вимог пункту 13.3.2 договору позивач не виконав свого обов'язку і не повідомив позичальника про продаж предмету застави шляхом надання йому письмового звіту про результати продажу заставного майна, а тому, відповідно до ст.613 ЦК України, кредитор вважається таким, що прострочив, оскільки не вчинив дії, що встановлені договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку, зокрема, щодо сплати решти суми заборгованості, яка залишилась непогашенною за рахунок реалізації заставного майна.

Посилання позивача на те, що відповідача було повідомлено 02.04.2011 року про розмір заборгованості за кредитним договором після реалізації у лютому 2011 року заставного майна, є безпідставним, так як це повідомлення (а.с.137 зворот) не містить інформації про результати продажу заставного майна. У ньому зазначено лише прострочену заборгованість за кредитом, процентами, пенею і комісією та попереджено позичальника про намір звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу або будь-яким іншим чином, передбаченим договором або законом.

Таким чином, правових підстав для застосовування до позичальника відповідальності за прострочення виконання кредитного зобов'язання у виді пені та штрафів, які передбачені п.п.14.3, 14.9 договору, немає, а тому у задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів пені у розмірі 3457,41 доларів США та штрафів в розмірі 715,4 доларів США слід відмовити.

З урахуванням встановленого факту існування заборгованості за кредитним договором після реалізації позивачем предмету застави в позасудовому порядку, вимога позивача про стягнення залишку неповернутого тіла кредиту в розмірі 7653,89 доларів США, процентів за користування кредитними коштами в розмірі 1474,67 доларів США та комісії за користування кредитними коштами в розмірі 1096,16 доларів США, як складових частин грошового зобов'язання позичальника за кредитним договором, є законною та обгрунтованою, оскільки відповідає наведеним вище положенням договору та вимогам ст.ст.509, 526, 1048-1050, 1054 ЦК України про виконання боржником зобов'язання перед кредитором відповідно до умов кредитного договору та вимог цього Кодексу.

У зв'язку з цим, безпідставними є доводи апелянта про застосування до спірних правовідносин за аналогією закону норми частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку», у якій вказано, що після завершення процедури позасудового врегулювання спору будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними, оскільки умовами укладеного між сторонами кредитного договору (п.13.7). визначено, що у разі, якщо коштів, отриманих від реалізації заставного майна недостатньо для повної сплати всіх забезпечених вимог, непогашена частина забезпечених вимог становить заборгованість позичальника перед банком, яка негайно належить до сплати банку (п.13.7).

Вимога позивача про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі з відповідача ОСОБА_5, як з поручителя за договором поруки, теж підлягає задоволенню, оскільки відповідно до умов договору поруки поручитель несе обов'язок перед кредитором, як солідарний з позичальником боржник (п.4 договору), що відповідає також ст.ст.541, 543 ЦК України.

Посилання сторонни апелянта на припинення поруки є безпідставним, оскільки за умовами договору поруки (п.6) поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання за кредитним договором протягом п'яти днів з моменту отримання письмової вимоги кредитора, а тому після закінчення цього строку, вважається, що строк за основним зобов'язанням для поручителя є таким, що настав.

Відповідно до пункту 12 договору поруки, порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

З матеріалів справи встановлено, що 13.04.2013 року позивач надіслав поручителю письмову вимогу від 05.04.2013 року про погашення заборгованості за кредитним договором на адресу, зазначену в договорі, рекомендованим листом (а.с.7-9), а тому, звернувшись до суду з вказаним позовом у травні 2013 року, позивач не пропустив встановленого строку для пред'явлення вимоги до поручителя.

Таким чином, з наведених вище мотивів позов ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає частковому задоволенню - лише в частині солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у розмірі 10224,72 доларів США, з якої: 7653,89 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 1474,67 доларів США - заборгованість за процентами; 1096,16 доларів США - заборгованість по комісії. Інші вимоги позивача є безпідставними і задоволенню не підлягають.

З урахуванням вимог ст.88 ЦПК України та часткового задоволення позову (71%), з відповідача ОСОБА_5 у користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачем по сплаті судового збору за подання позовної заяви, у розмірі 816 грн. 71 коп., оскільки відповідач ОСОБА_2 є інвалідом 2-ої групи і відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняється від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити частково.

Рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 30 червня 2015 рокускасувати і ухвалити нове рішення, яким позов публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_5 у користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитно-заставним договором №LVH1AR06470144 від 15 липня 2008 року у розмірі 10224 (десять тисяч двісті двадцять чотири) доларів США 72 центи, з якої: 7653 доларів США 89 центів - заборгованість за тілом кредиту; 1474 доларів США 67 центів - заборгованість за процентами; 1096 доларів США 16 центів - заборгованість по комісії.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 у користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 816 (вісімсот шістнадцять) гривень 71 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.