АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 595/2230/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Содомора Р.О.
Провадження № 22-ц/789/730/16 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Хоми М.В.

суддів - Козак І. О., Загорський О. О.,

секретар - Танцюра О.В.

з участю сторін та їх представників

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Жизномирської сільської ради, третя особа Бучацьке районне бюро технічної інвентаризації, Бучацька державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права на майно,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на проживання у будинку по АДРЕСА_1 посилаючись на те, що позивач є власником цього будинку, відповідач впродовж останніх семи років у будинку не проживає та не несе жодних витрат по його утриманню.

ОСОБА_2 пред"явив зустрічний позов, та з врахуванням уточнень просив визнати недійсним Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, видане виконкомом Жизномирської сільської ради Бучацького району Тернопільської області 03 жовтня 2002 року на ім'я ОСОБА_3, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 5 грудня 2003 року на спадкове майно, що складається з вищевказаного будинку, видане державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_1, та визнати за ним право власності на 1/5 частину спірного будинковолодіння. Позовні вимоги мотивує тим, що будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Оскільки ОСОБА_2 станом 15.04.1991 року, тобто на момент набрання чинності Закону України "Про власність" був членом колгоспного двору, а тому не втратив права на 1/5 частину майна, яке належало колгоспному двору.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 березня 2016 року в первинному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, видане виконкомом Жизномирської сільської ради Бучацького району Тернопільської області 3 жовтня 2002 року на імя ОСОБА_3. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 5 грудня 2003 року на спадкове майно, що складається з житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходяться по АДРЕСА_1, видане державним нотаріусом Бучацької державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/5 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити. В обґрунтування зазначених вимог вказує, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим, оскільки зі смертю власниці спірного будинку - ОСОБА_3, яка надавала ОСОБА_2 право користування житлом та у зв'язку із переходом права власності на спірне будинковолодіння до ОСОБА_1, ОСОБА_2 втратив право житлового сервітуту на дане майно. ОСОБА_2 без поважних причин понад один рік відсутній у спірному житлі, а тому втратив право користування ним. Крім цього, зазначає, що рішення виконавчого комітету Жизномирської сільської ради від 26.09.2002 року №20, а також свідоцтво про право власності на житловий будинок видане на ім'я ОСОБА_3 не суперечили чинному на той час законодавству. Також посилається на правову позицію Верховного суду України, висловлену при розгляді справи 6-145цс13, відповідно до якої помилковим є застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника, які підтримали доводи апеляційної скарги, представників ОСОБА_2, які вважають рішення суду законним та обґрунтованим, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що станом на 15.04.1991 року членами колгоспного двору були ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2,ОСОБА_5 та не втратили право на частку в майні колгоспного двору, кожному із них належить по 1/5 частці даного колгоспного двору. За цих обставин ОСОБА_2 не може бути визнаним таким, що втратив право користування зазначеним будинком, а оформлення права власності за ОСОБА_1 на все будинковолодіння є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено, що з 1947 року відкрито погосподарський номер на будинковолодіння по АДРЕСА_1

Станом на 15.04.1991 року даний двір відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою якого була ОСОБА_3, що підтверджується записами у книзі погосподарського обліку.

Як вбачається із записів погосподарської книги, станом 1.01.1967 року в даному будинковолодінні за адресою АДРЕСА_1 постійно проживали ОСОБА_3 - голова сім'ї, ОСОБА_1 - її син, пізніше ОСОБА_4 - невістка, з народженням у 1970 році членом сім'ї став онук ОСОБА_2, та у 1975 році членом сім'ї ОСОБА_3 став онук ОСОБА_5 Такий склад сім'ї ОСОБА_3 був збережений станом на 15.04.1991 року.

Відповідно до ст. 120 ЦК України (в ред. 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності.

Згідно роз'яснень, наведених у п. 6. постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", до правовідносин, що виникли до набрання чинності Законом України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року, не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Судом першої інстанції не встановлено обставин, які б давали підстави для висновку про те, що будь-хто із вищевказаних п"яти членів колгоспного двору до 15 квітня 1991 року втратили право на частку у майні цього двору.

Отже, будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 належало усім членам колгоспного двору у рівних частках.

Голова колгоспного двору ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

До смерті ОСОБА_3 право власності на зазначене будинковолодіння не було оформлено за жодною особою.

19 березня 2003 року на ім"я ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок в цілому по АДРЕСА_1. Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Жизномирської сільської ради від 26 вересня 2002 року №20.

5 грудня 2003 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1.

За таких обставин, оформлення за ОСОБА_3 після її смерті права власності на майно колгоспного двору, членами якого були 5 осіб, а в подальшому видача ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину - ціле будинковолодіння по АДРЕСА_1 неправомірними та порушують права співввласника спірного майна - ОСОБА_2, якому належить на праві власності частка у спірному будинковолодінні, тому він не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим житлом.

Доводи апеляційної скарги про те, що оформлення за ОСОБА_3 після її смерті права власності на будинковолодіння не суперечило чинному на той час законодавству, колегія суддів оцінює критично, враховуючи вищезазначені обставини, а саме: будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 належало усім членам колгоспного двору у рівних частках, тому неправомірним є оформлення права власності за ОСОБА_3 на будинковолодіння в цілому. Окрім цього, в апеляційній скарзі не уточнено, які саме норми чинного законодавства станом на 2002-2003 роки передбачали оформлення права власності на ім"я померлої особи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував правову позицію, висловлену Верховним Судом України при розгляді справи 6-145цс13 про те, що віднесення двору до групи колгоспного лише на підставі витягів із погосподарської книги є недостатнім, суду необхідно з"ясувати питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір; судом не враховано, що окрім ОСОБА_3 більше ніхто із членів її сім"ї не були членами колгоспу, тому з виходом на пенсію ОСОБА_3 1.01.1969 року двір втратив статус "колгоспного двору", колегія суддів оцінює критично, виходячи з таких мотивів.

Рішення суду першої інстанції не суперечить зазначеній правовій позиції, суд дав оцінку правильності віднесення двору до групи колгоспного.

Із змісту зазначеної правової позиції вбачається, що порядок ведення погосподарського обліку визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату 25 травня 1990 року. Згідно із цими Вказівками, суспільна група господарства визначалася залежно від роду занять голови господарства (сім"ї).

З матеріалів справи вбачається, що голова двору (сім"ї) ОСОБА_3 була членом колгоспу ім.Шевченка, "Авангард", с.Жизномир, з 1955 року по 1968 рік, що стверджується архівною довідкою, і чого не заперечує ОСОБА_2 Вихід ОСОБА_3 на пенсію не позбавив її членства у колгоспі та не припинив статусу двору "колгоспний".

Отже, будинок по АДРЕСА_1 вірно віднесено до суспільної групи господарств - колгоспний двір.

Рішення суду є законним та обгрунтованим, підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 30 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області М.В. Хома