Справа № 152/626/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
18 травня 2016 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
18.04.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2, в якому зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 27.11.2007 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з нею та знаходяться на її утриманні.
Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частки від всіх видів доходу відповідача, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з часу звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, зсилаючись на те, що спільне життя з відповідачем не склалося, відповідач проживає окремо, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, а вона ніде не працює, так як здійснює догляд за малолітніми дітьми. Відповідач є працездатним, три місяці тому офіційно влаштувався на роботу в охоронну фірму, тому має змогу та повинен виконувати обовязки по утриманню неповнолітніх дітей. Угоди щодо добровільної сплати аліментів на утримання дітей між нею та відповідачем не досягнуто.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася, згідно з п.2 прохальної частини позовної заяви, просить справу розглянути у її відсутність, не заперечує щодо ухвалення судом заочного рішення (а.с.2).
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. Судові повістки, направлені судом на імя відповідача за місцем реєстрації проживання, що зазначене в інформації Адресно-довідкового бюро ГУДМС України у Вінницькій області (а.с.18), повернуті до суду відділенням Укрпошти з поміткою про відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання (а.с.22, 25).
Відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь в справі… У разі ненадання особами, які беруть участь в справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, що не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручено їм належним чином.
Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи і не зявився до суду без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 18.04.2016 року, суду не надав.
Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка заперечень щодо заочного розгляду справи не має, про що зазначила в п.2 прохальної частини позовної заяви (а.с.1), то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.
Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 27.11.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-АМ №050335 (а.с.5).
Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком яких в свідоцтвах про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтв про народження серії 1-АМ №119155 та серії 1-АМ №170141 (а.с.6-7).
Діти сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають з матірю та знаходяться на її утриманні, що вбачається із довідок, виданих виконкомом Копистиринської сільської ради від 18.04.2016 року за №№590, 591 (а.с.8-9).
Відповідач добровільно щомісячно коштів на утримання дітей не надає.
Також, судом встановлено, виходячи із змісту позовної заяви, що відповідач не має на утриманні непрацездатних осіб, здоровий, працездатний, працює в охоронній фірмі, отримує заробітну плату, що не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову останній на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 18.04.2016 року, не надав.
Отже, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дітей, тобто може надавати допомогу на їх утримання, оскільки, як вбачається зі змісту позовної заяви та досліджених у справі доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дітей, покладено на позивачку, що ставить її в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання сина ОСОБА_5 та дочки ОСОБА_6.
Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України.
Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.
Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Статтями 180-183, 191 СК України, передбачено, що батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У разі ухилення батьків від утримання дитини, кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються судом у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову.
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дітей з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Позивачка в позовній заяві просить про стягнення з відповідача щомісячно аліментів на утримання дітей в розмірі 1/3 частки від всіх видів доходу останнього, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, з часу звернення до суду і до досягнення дітьми повноліття, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дітей, без належної участі відповідача, який від матеріального утримання дітей ухиляється, хоча відповідач є працездатним, працює та має постійний заробіток.
Відтак, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості утримувати дітей.
З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дітей і весь обсяг обовязків по їх утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов підлягає задоволенню.
При визначенні розміру аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходу відповідача, оскільки відповідач має постійний заробіток (дохід), так як з позовної заяви вбачається, що останній працює в охоронній фірмі, а заперечень щодо позову відповідач на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 18.04.2016 року, не надав.
До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача на утримання дітей, слід визначити у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, починаючи з 18.04.2016 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дітьми повноліття.
При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дітей, забезпечення одержання дітьми сторін коштів, необхідних для їх життєдіяльності, збереження того рівня життя, який діти мали б тоді, коли б утримувалися обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) батька якраз і забезпечить надійний захист інтересів дітей і звільнить позивачку та відповідача в наступному від повторного звернення до суду із позовом про зміну розміру аліментів у разі збільшення чи зменшення розміру заробітку (доходу) платника аліментів і, таким чином, забезпечить отримання дітьми сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.
Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 551,20 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст.180-183, 191 СК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженця та жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 18.04.2016 року і до досягнення дітьми повноліття.
Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя