Номер провадження: 22-ц/785/3830/16
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Черевко П.М.

- Сватаненко В.І.

при секретарі - Фабіжевській Т.С.

за участю: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника органу опіки та піклування Приморської рай адміністрації м. Одеси- Шараг Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Одеської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи: Міграційна служба України в Одеській області, відділ опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

встановила:

19 грудня 2014 року позивачі звернулись з вказаним позовом. Обґрунтовуючи свої вимоги вказують, що відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_1, що належить їм на праві власності більш як десять років. Просять задовольнити позивні вимоги на підставі ст.ст. 71,71 ЖК України та ст .319,391 ЦК України

Заочним рішенням Приморського районного суду від 16 березня 2016 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_6 - задоволений.

Визнано ОСОБА_4, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування квартирою № АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 звернулася з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою суду першої інстанції від 23 березня 2016 року заяву ОСОБА_4 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення, яким просить відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції розглядаючи справу погодився з обґрунтуванням позову, що у зв'язку з тим, що відповідачі не проживають більш як шість місяців у спірній квартирі, у відповідності до ст.ст. 71,72 ЖК України та ст. 405 ЦК України втратили користування нею. Але судова колегія не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до роз'яснень, які викладені у п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Судовою колегією встановлено, що ОСОБА_4 є прийомною донькою позивачки по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_8, які її удочерили, після чого відповідачка проживала у спірній квартирі та була зареєстрована, як член сім'ї. Але під час приватизації квартири відповідачка без її сповіщення була виписана з квартири, і квартира була приватизована на її батьків та ОСОБА_9, яка змінила своє прізвище на ОСОБА_6.

Відповідно до свідоцтва про право власності від 20 січня 1997 року після смерті ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_9, яка змінила своє прізвище на ОСОБА_6, є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.4).

Відповідачка дізнавшись про те, що вона виписана з квартири, звернулася до органів внутрішніх справ, ї її реєстрація була відновлена у 2005 році.

В зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_3 з 18 грудня 1981 року, ОСОБА_6 з 25 квітня 1995 року, донька ОСОБА_3- ОСОБА_4 з 26 січня 2005 року, донька ОСОБА_4- ОСОБА_10 з 27 травня 2005 року, та ОСОБА_11 - син ОСОБА_6 з 30 вересня 2009 року (а.с.23). Таким чином , судовою колегією встановлено, що відповідачі були вселені в спірну квартиру як члени сім'ї власників квартири.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, погоджуючись з обґрунтуванням позову про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, помилково застосував до спірних правовідносин ст. 71,72 ЖК України, оскільки спір виник у власників спірної квартири з наймачем, яка вселилися у квартиру у відповідності до закону з згоди власників житла, як член родини.

Позивачі ставлять питання про захист свого права у відповідності до ст. 319,391 ЦК України, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю. Суд першої інстанції погодився з вказаною правовою позицією. Судова колегія вважає, що вказане обґрунтування позову є помилковим з наступних підстав. Судова колегія розглядаючи справу звертає увагу, що відповідачі вселилися до спірної квартири, співвласниками якої є матір та сестра відповідачки , як члени її сім'ї за згодою власників квартири.

Суд зазначеним обставинам з урахуванням положень статей 61, 212 ЦПК України оцінки не дав та не врахував норм статей 156, 157 ЖК України .

Так, відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК України .

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Ураховуючи те, що відповідачі вселились до спірного будинку в установленому законом порядку та набули прав і обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК, висновок суду першої інстанції про захист права власності позивачів в обраний ними спосіб шляхом задоволення негаторного позову, заявленого на підставі ст. 391 ЦК, не можна визнати обґрунтованим, оскільки підстави виселення членів сім'ї власника жилого будинку передбачені нормою ст. 157 ЖК та ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Розглядаючи спір по суті судова колегія бере до уваги, що позивачі просять задовольнити їх позов посилаючись на наступні підстави. Так, позивачі зазначають, що відповідачка не проживає в квартирі більш як десять років у зв'язку з чим вона втратила право користуватися квартирою. Хоча позивачі не посилаються на приписи частини другої ст. 405 ЦК України , судова колегія з урахуванням обґрунтування позову вважає можливим застосувати зазначену норму закону при розгляді справи.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК член сім'ї власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивачі зазначають, що відповідачка не проживає в квартирі десять років, не сплачує житлово-комунальних послуг та не підтримує з позивачами жодних стосунків. Речі, що належать відповідачам, в квартирі відсутні. Як на доказ своїх обґрунтувань позивачі надали акти:

від 08 лютого 2007 року , складений майстрами ділянки №3 КП ДЄЗ «Арнаутське» ОСОБА_12 та ОСОБА_13, відповідно до якого при обстеженні квартири АДРЕСА_2 встановлено зі слів позивачів та сусідів , що ОСОБА_4 не проживає в квартирі з серпня 2003 року. Вказаний акт підписаний мешканцями квартир №№23,26,16;

від 30 січня 2013 року, складений майстрами ділянки №12 КП ДЄЗ «Фонтанський» ОСОБА_14 та ОСОБА_15, відповідно до якого при обстеженні квартири АДРЕСА_2 встановлено зі слів позивачів та сусідів, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі з серпня 2003 року. Вказаний акт підписаний мешканцями квартир №№23,26,16;

від 30 січня 2014 року, складений майстрами ділянки №12 КП ЖКС«Фонтанський», відповідно до якого при обстеженні квартири АДРЕСА_2 встановлено зі слів позивачів та сусідів, що ОСОБА_4 не проживає в квартирі з серпня 2003 року. Вказаний акт підписаний мешканцями квартир №№23,26,16, підписи яких посвідчені начальником ділянки №12 КП ІКС «Фонтанський» (а.с.9-11).

Судова колегія звертає увагу, що згідно з частиною 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника будинку втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Тобто якщо у члена сім'ї були поважні причини, у зв'язку з чим він не проживав в квартирі , він не може бути визнаний таким, що втратив право користування квартирою.

Судовою колегією було встановлено, що після смерті батька відповідачки (яка на той час була неповнолітньою) у неї виникла конфліктна ситуація з матір'ю, яка вимагала від неї сплачувати кошти за користування квартирою, з приводу чого у сторін виникали сварки та бійки. Відповідачку звинуватили в тому, що вона не заробляє грошей, та поставили умови, що якщо вона не сплачує кошти за користування квартирою - вона не має права на проживання. У зв'язку з вказаним відповідачка переїхала проживати до своєї подруги, а в теперішній час проживає на квартирі, що розташована в АДРЕСА_3, яку знімає разом з чоловіком та дітьми. Відповідачка зазначає, що разом з чоловіком відвідувала матір в спірній квартирі, але вона не пропонувала їй проживати в квартирі. Вона розуміла , що позивачі не бажають, щоб вона проживала в квартирі і якщо вона вселиться в квартиру, то відновляться сварки та бійки. З огляду на зазначене судова колегія приходить до висновку, що відповідачка не проживає в квартирі з поважних причин, а тому не може бути визнаною такою, що втратила право користуватися житлом.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, виносячи рішення, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.1, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси від 16 березня 2015 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_3, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи: Міграційна служба України в Одеській області, відділ опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням-квартирою АДРЕСА_1 -відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді

В.О.Суворов

В.І.Сватаненко

П.М.Черевко