Провадження № 22-ц/779/1306/2016
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Горейко М.Д.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2016 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який в подальшому був доповнений, та в обгрунтування якого вказував, що 04 червня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, за яким відповідач отримала в позику від нього грошові кошти у розмірі 80 000 гривень та зобовязалась повернути їх відповідно до узгодженого графіку.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачем умов договору, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики в розмірі 35 850 грн., штраф в розмірі 3 585 грн., пеню в розмірі 112 300,10 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суму боргу у розмірі 35 850 гривень, штраф за невиконання умов договору в розмірі 3 585 гривень, пеню у розмірі 112 300 гривень 10 копійок та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 517 гривень 35 копійок, а всього стягнуто 153 252 гривні 45 копійок.

Ухвалою суду від 04 травня 2016 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вищевказане заочне рішення відповідач подала апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування судом обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що у неї є сумніви щодо складу суду, оскільки з невідомих причин було замінено секретаря судового засідання. Її заяву про перегляд заочного рішення розглянуто без її участі, хоча вона прибула на слухання справи у визначений час, тому вважає, що суд провів фіктивне засідання та постановив незрозумілу ухвалу, яку обманним шляхом було передано їй через секретаря.

Також стверджує, що рішенням задоволено позовні вимоги згідно заяви позивача про збільшення позовних вимог від 03.12.2015 року в сумі 151 735,10 грн., хоча своєю власною заявою від 17.12.2015 року позивач зменшив суму позову до 144 834 грн.

Апелянт зазначає, що договір позики є удаваним правочином, оскільки між сторонами склались зовсім інші правовідносини, гроші за цим договором їй не було передано. Зазначає, що має беззаперечні докази удаваного походження договору, а саме, підстави для визнання договору позики недійсним з підстав його вчинення під впливом обману та тяжкої обставини та збирається їх представити у судовому засіданні. На думку апелянта, судом було порушено її права, оскільки позбавлено можливості подати заперечення та відповідні докази.

Також, на думку апелянта, судом порушено норми процесуального права, а саме ч.1 ст.76 ЦПК України, оскільки повістки їй направлялись за місцем постійної реєстрації, а не за місцем фактичного проживання.

Стверджує, що позивач не може проживати за вказаною у позові адресою, так як там знаходиться офіс фірми КСК «Форум», з представниками якої вона в жодні цивільні правовідносини не вступала.

З наведених підстав просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення.

В судовому засіданні апелянт доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, викладених у ній.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта та заперечення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 червня 2013 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, за яким позивач позичив відповідачу грошові кошти у розмірі 80 000 гривень. Позичальник зобовязався повертати позику частинами, але не пізніше 25 листопада 2014 року.

Згідно п.2.1. на момент підписання даного договору кошти в повному обсязі позикодавцем передані позичальнику, про що оформлено відповідну розписку (а.с.5-7).

Позика поверталась відповідачкою частинами з порушенням строків, визначених договором, про що свідчать розписки ОСОБА_4 ( а.с.8-18).

Станом на 08.12.2014 року непогашена заборгованість ОСОБА_2 по договору позики перед позивачем становить 35 850 гривень.

Доказів, що відповідач повернула позивачу неповернуту суму позики у розмірі 35 850 гривень протягом розгляду справи надано не було.

Отже, між сторонами склалися договірні відносини, підставою для виникнення яких став договір позики від 04.06.2013 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 з дотриманням вимог цивільного законодавства стосовно його форми та змісту.

Зобовязання відповідача ОСОБА_2 перед позивачем ОСОБА_4 в повному обсязі не виконано, а тому суд правильно стягнув з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 35 850 гривень.

Відповідно до ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Пунктом 3.2 договору позики передбачено, що при неповерненні сум позики своєчасно (тобто у строки, передбачені п. 2.2. Договору) позикодавець має право вимагати дострокового повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати штрафу в розмірі десяти відсотків від простроченої суми та пені у розмірі 1 відсотка від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення.

Таким чином, суд вважав такими, що підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 10 відсотків від простроченої суми в розмірі 3 585 грн. та пені у розмірі 1 відсотка від несвоєчасно сплаченої суми заборгованості за кожен день прострочення за період з 26.06.2013 року по 31.12.2014 року у розмірі 112 300 гривень 10 копійок (а.с.35).

Однак рішення суду в частині стягнення пені за договором позики в розмірі 112300,10 грн. є незаконним та необґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч.1 ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

Таким чином, у договорі позики передбачено подвійну відповідальність позичальника за невиконання зобовязань, що є неправомірним.

З огляду на це, керуючись принципами справедливості, добросовісності та розумності, у задоволенні вимоги про стягнення пені в розмірі 112 300,10 грн. слід відмовити, оскільки таке стягнення в декілька десятків разів переважає реальні збитки позивача. Тому стягнення штрафу найбільш наближено та адекватно слугує компенсацією кредиторові за заподіяні йому збитки.

Вищенаведеного місцевий суд не врахував, порушивши норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення в частині стягнення пені, яке відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

В іншій же частині рішення судом ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права і доводи, викладені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 20 січня 2016 року скасувати в частині стягнення пені та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення пені в розмірі 112 300,10 грн. відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

ОСОБА_5