Справа №: 398/1774/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"19" квітня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суд

Кіровоградської області

в складі: головуючого - судді Ковальової О.Б.,

за участю: секретаря Дудченко О.Ю.,

представників: позивача ОСОБА_1О,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Войнівської сільської ради, де третьою особою є Олександрійська районна державна нотаріальна контора

про визнання права власності на житловий будинок (домоволодіння) в порядку спадкування,-

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулась до суду з позовом до Войнівської сільської ради, де просить визнати в порядку спадкування за нею, ОСОБА_3 право власності на житловий будинок № 1а, який знаходиться по вул. Колгоспній в с. Войнівка, Олександрійського району Кіровоградської області, загальною площею 74,9 кв.м. літ. «А» та господарські споруди, а саме: погріб - літ. «Б», сарай - літ. «В», сарай - літ. «Г», огорожа - №1.

Свої вимоги мотивує тим, що 28 листопада 2012 року померла її сестра ОСОБА_4. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з домоволодіння, яке знаходиться по вул. Колгоспна,1 в с. Войнівка, Олександрійського району, Кіровоградської області, що складається з житлового будинку та господарських споруд.

Враховуючи, що раніше в сільській місцевості право власності підтверджувалось записом в погосподарській книзі сільської ради, чоловік її сестри - ОСОБА_5 за життя не отримав свідоцтва на право власності на будинок. В звязку з відсутністю правовстановлюючого документа, після смерті чоловіка, її сестра ОСОБА_4 не змогла отримати свідоцтво про прийняття спадщини та належним чином зареєструвати за собою право власності на будинок. Отримати зараз правовстановлюючий документ в позасудовому порядку неможливо, так як власники будинку померли, тому й успадкувати будинок без належних правовстановлюючих документів вона не має можливості.

На час смерті ОСОБА_4, з рідних та спадкоємців залишилася лише вона, ОСОБА_3, яка є рідною сестрою померлої. Спадкоємці першої черги відсутні, оскільки чоловік померлої - ОСОБА_5 помер 01.09.2009р., а син - ОСОБА_6 загинув 29.06.2006 року.

Тож, враховуючи відсутність спадкоємців першої черги, відповідно до ст. 1262 ЦК України, вона є спадкоємцем другої черги.

За таких умов, у відповідності до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Тож, враховуючи вказані обставини, у відповідності до ст. 1262 ЦК України, вона являється єдиним спадкоємцем за законом.

Однак, враховуючи той факт, що її померла сестра за життя змінила прізвище: з ОСОБА_3 на Шкідру та по батькові: з Іванівна на Матвіївна, а після одруження взяла прізвище Тихонюк, вона не мала підстав подавати документи на отримання спадщини у порядку ст., ст. 1268, 1269 ЦК України.

І лише після звернення до Золочівського районного суду Львівської області, 16 вересня 2013 року було встановлено юридичний факт про те, що ОСОБА_4 була її рідною сестрою ОСОБА_3.

05 листопада 2014 року вона звернулася до Олександрійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Проте, нотаріус Олександрійської державної нотаріальної контори відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, з тих підстав, що відсутній належним чином оформлений правовстановлюючий документ на домоволодіння, що знаходиться в по вул. Колгоспній, 1-а, в с.Войнівка Олександріцського району Кіровоградської області.

Звернувшись до комунального підприємства «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації» з вимогою про реєстрацію права власності на домоволодіння, спеціалісти комунальної установи повідомили їй про те, що державна реєстрація права власності на домоволодіння є неможливою, в звязку зі смертю ОСОБА_4, а тому питання оформлення чи визнання права власності можливе лише в судовому порядку.

Крім того, відповідно до довідки КП ОМБТІ» встановлено, що станом на 01.01.2013 року право власності на будинок по вул. Колгоспній № 1 а в с. Войнівка за архівними документами БТІ не зареєстровано. 26.08.2014 року Олександрійським МБТІ надано копію технічного паспорту без зазначення власника в графі «Прізвище, імя, по батькові власника будинку».

Позивачка в судовому засіданні підтримала позов з підстав зазначених в ньому, пояснивши, що вона неодноразово приїздила до сестри, яка проживала в с.Войнівка, яка працювала дояркою в колгоспі, а її чоловік трактористом. Їх син ОСОБА_7 також працював там же трактористом, одруженим не був та дітей не мав. Коли сестра залишилась одна, то вона забрала її до себе, тому до дня смерті, тобто до 28.11.2012 року вона проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1 та вона займалась похоронами сестри. Після смерті сестри на неї було оформлено три земельні паї. Також позивачкою було подано заяву про розгляд справи у її відсутність, де зазначено, що позовні вимоги підтримує (а.с. 67)

Представник позивача підтримав позов з підстав зазначених в ньому.

Представник сільської ради позов визнає, пояснивши, що ОСОБА_8 разом з дружиною ОСОБА_4 працювали в колгоспі «Ленінським шляхом» та рішенням зборів чоловіку виділялась земельна ділянка для будівництва та було надано дозвіл на будівництво. Коли будинок збудували, то зареєстрували його в КБТІ. Присадибна земельна ділянка там не приватизована.

Нотаріус Олександрійської районної державної нотаріальної контори подав письмово викладене заперечення, де вказав, що вони не є належною стороною у даному спорі. Суд ухвалив провести розгляд справи у відсутність не зявившихся осіб та ухвалити рішення на підставі наявних матеріалів справи.

Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд вважає, що визначальним у цій справі є та обставина, чи являлись ОСОБА_5 та його дружина ОСОБА_4 членами колгоспного двору.

З довідки Войнівської сільської ради Олександрійського району від 14.11.2014 року (а.с. 16) вбачається, що ОСОБА_5 була надана земельна ділянка в розмірі 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за адресою: с.Войнівка, вул..Колгоспна,1-А (рішення №3 від 08.02.1979 року)

Згідно з технічним паспортом на будинок по вул. Колгоспній, 1-а в с.Войнівка Олександрійського району, складеним у 19.08.1989 року, він був побудований у 1985 - 1988 роках (а.с. 107-109), тобто до укладення шлюбу вказаними особами, але під час їх спільного проживання, так як свідок ОСОБА_9 підтвердила в суді, що вона знала ОСОБА_4 десь з 1968- 1969 років, оскільки вони разом працювали доярками в колгоспі «Ленінським шляхом». Спочатку їх сімя жила в гуртожитку, а потім почала будуватись. Свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_4 є її тіткою, вона неодноразово приїздила до них в гості. Тітка проживала з її чоловіком та сином ОСОБА_7, а будувались вони десь в 1979 1980 роках та вони приїздили та допомагали їм.

Згідно із записом у погосподарській книзі голова домогосподарства ОСОБА_5, ОСОБА_4 дружина та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 син, який помер 01.07.2006 року (а.с. 18-19).

Матеріалами справи підтверджується що ОСОБА_5 та ОСОБА_11 зареєстрували шлюб 16 липня 2001 року, та після одруження їй присвоєно прізвище Тихонюк (а.с.40 на звороті).

З наведених обставин вбачається, що з 15 квітня 1991 року , тобто з набранням чинності закону України „Про власність житловий будинок, що є предметом даного спору, мав належати на праві власності тим членам колгоспного двору, які ними являлися на цю дату.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Пленум Верховного Суду України у п.6 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності розяснив, що спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороби).

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі-вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом-Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року №69.

Станом на момент набрання чинності Законом України «Про власність» головою колгоспного двору - житлового будинку за №1-а (раніше мав номер 4-а) по вул. Колгоспній в селі Войнівка Олександрійського району Кіровоградської області був ОСОБА_5, який помер 01.09.2009 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.40).

За правилами ч.3 ст. 1268 СК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину вищевказаного будинку та на земельний пай. Спадкоємцем за законом першої черги являлась ОСОБА_4, як дружина, яка й прийняла спадщину, враховуючи, що вона на час відкриття спадщини (день смерті спадкодавця) постійно проживала зі спадкодавцем. Згідно поданої нею 04.02.2012 року заяви до Олександрійської районної державної нотаріальної контори їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.02.2012 року на земельну ділянку (пай) (а.с. 38, 45).

ОСОБА_4, померла 28 листопада 2012 року (а.с.9), внаслідок чого відкрилась спадщина на земельні ділянки та домоволодіння, яке знаходиться за адресою: вул. Колгоспна,1-А, в с. Войнівка, Олександрійського району, Кіровоградської області, що складається з житлового будинку та господарських споруд.

Правовідносини з приводу спадщини регулюються відповідними нормами ЦК України.

У відповідності до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, спадкоємців першої черги за законом у померлої не було та заповіту вона не складала, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори).

Згідно ст..1262 ЦК України у другу чергу право на спадщину за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід, як з боку батька так і з боку матері.

Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла позивач, тобто рідна сестра померлої та позивач по справі ОСОБА_3, яка 05.12.2012 року подала заяву до Олександрійської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини.

Родинність відносин між померлою та спадкоємицею підтверджується рішенням Золочівського районного суду Львівської області від 16.09.2013 року.

Державним нотаріусом Олександрійської державної нотаріальної контори 15.09.2014 року було видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на земельні ділянки (пай).

05.11.2014 року державний нотаріус Олександрійської районної державної нотаріальної контори відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право спадщину у зв'язку з відсутністю у неї правовстановлюючих документів на жилий будинок, подання яких для отримання свідоцтва про право на спадщину передбачено п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (а.с. 12).

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Як передбачено ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 розяснено, що відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

Відповідно до ч.1 ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вищевказаний будинок позивач позбавлена можливості реалізувати своє право на прийняття спадщини після смерті своєї сестри.

Нотаріусом відмовлено в оформленні права на спадщину (видачі, свідоцтва про право на спадщину), тому позивач звернулася до суду за захистом своїх прав відповідно до ст..16 ЦК України та п. 23 ППВСУ від 30 травня 2008 № 7.

Суд встановив, що 1/2 спірного будинку належала спадкодавцю ОСОБА_4 на праві власності, а на 1/2 частину вона набула право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5, вони відповідно до чинного на той час законодавства набули право власності на це нерухоме майно після прийняття його в експлуатацію, що підтверджується технічним паспортом. Право власності на спірний будинок на час відкриття спадщини не зареєстроване за спадкодавцем ОСОБА_4, тому позивач має право на захист свого права шляхом визнання права власності на спадкове майно.

Таким чином, оскільки сестра позивачки набула право на вищевказаний житловий будинок, то позивач має право успадкувати ці майнові права як спадкоємець другої черги після її смерті на підставі ст.1262 ЦК України,

Відсутність у позивачки правовстановлюючих документів на спадкове майно не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України).

З урахуванням того, що нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок, іншого способу, ніж довести в судовому порядку своє право, не існує, суд дійшов висновку, що інтереси позивачки мають бути захищені шляхом визнання за нею права на спадкове майно.

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями під №1-А по вул.Колгоспній в селі Войнівка Олександрійського району Кіровоградської області в порядку спадкування після ОСОБА_4, яка померла 28 листопада 2012 року.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, - протягом того ж строку з дня отримання копії цього рішення.

Суддя