Справа № 750/2017/16-ц Провадження № 22-ц/795/843/2016 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Коверзнев В. О. Доповідач - Губар В. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГУБАР В.С.,
суддів:ПОЗІГУНА М.І., ШЕВЧЕНКА В.М.
при секретарі:Халимон Т.Ю.
за участю:представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та її представника ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, ОСОБА_9, Першої Чернігівської державної нотаріальної контори про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та визнання права власності на частину квартири,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову ухвалу, якою відмовити ОСОБА_7 в задоволенні заяви про забезпечення даного позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Оскаржуваною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 березня 2016 року з метою забезпечення позову ОСОБА_7 накладено арешт на ? частину квартири АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що заява про забезпечення позову не відповідає положенням постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 02.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», оскільки в ній не наведено жодних доказів на підтвердження намірів відчуження спірної квартири.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом по справі встановлено, що в лютому 2016 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом, в якому просила:

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19.01.2012 року, видане ОСОБА_5 в частині його права на спадщину за законом після померлого ОСОБА_10 в розмірі ? частки від спадщини, що складається з ? частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1;

- визнати право на спадщину за законом ОСОБА_5 після померлого ОСОБА_10 на 1/3 частку від спадщини, що складається з ? частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1, та дорівнює 1/6 частині означеної двокімнатної квартири;

- скасувати рішення державного нотаріуса про реєстрацію за ОСОБА_5 права на спадщину та права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_10 в розмірі ? частки від спадщини, що складається з ? частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним та скасувати рішення державного нотаріуса про належність ОСОБА_9 права на спадщину на ? частку від спадщини за ОСОБА_10 у вигляді ? частини двокімнатної квартири АДРЕСА_1 з визнанням за ним права на спадщину від ОСОБА_10, за правом представлення, на половину від 1/3 частки від спадщини ОСОБА_11, що складається з ? частини спірної квартири з визнанням за ним права на спадщину в зазначеній частці;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.11.2015 року,видане ОСОБА_7 на ? частку від спадщини за ОСОБА_10 у вигляді ? частини спірної квартири в частині встановлення права на частку у спадщині, на яку вона має право з визнанням за нею права на спадщину за законом від ОСОБА_10 за правом представлення на половину від 1/3 частки від спадщини ОСОБА_11, що складається з ? частини спірної квартири та дорівнює 1/6 частин означеної квартири;

- визнати за нею право на спадщину за спадковою трансмісією за заповітом на 1/3 частку від спадщини за законом після померлого ОСОБА_10, що складається з ? частини квартири АДРЕСА_1 та дорівнює 1/6 частин означеної квартири, належну ОСОБА_12;

- визнати за нею право на спадщину за заповітом на належну ОСОБА_12 ? частину спільної сумісної власності подружжя у вигляді ? частини означеної квартири;

- визнати за нею право власності в порядку спадкування на 9/12 частин двокімнатної житлової квартири АДРЕСА_1;

- зобов'язати державного нотаріуса зареєструвати право власності в порядку спадкування на 9/12 частин квартири АДРЕСА_1.

Одночасно ОСОБА_7 подала заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту - заборони відчуження ? частину двокімнатної квартири АДРЕСА_1, площею 50,6 кв.м, право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 9.01.2012 року Першою Чернігівською нотаріальною конторою.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що, виходячи з обставин цієї справи, невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частину спірної квартири надасть відповідачу ОСОБА_5 можливість її відчуження, що призведе до значного ускладнення виконання рішення суду в подальшому.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного процесуального законодавства.

Відповідно до вимог ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Виходячи із змісту ч.ч. 1 п. 1, 3 ст. 152 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до положень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Забезпечення позову повинно гарантувати можливість реалізації позовних вимог у разі задоволення позову. Головною метою забезпечення позову є негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричинення завдання значної шкоди заявнику.

Законодавством не встановлена можливість застосування заходів забезпечення позову лише за наявності певних вимог, наприклад, майнових; про характер вимог ЦПК України взагалі не згадує і з ними не пов'язує можливість чи неможливість застосування заходів забезпечення позову, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Враховуючи, що між сторонами виник спір з приводу нерухомого майна, висновок суду про доцільність забезпечення заявленого позову та накладення арешту на нерухоме майно повністю узгоджується з матеріалами справи, оскільки існує вірогідність відчуження цього майна відповідачем, що, в свою чергу, може утруднити в подальшому виконання судового рішення у випадку задоволення позову.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційним судом не встановлено в оскаржуваній ухвалі жодних переваг стосовно вимог позивача і зміст оскаржуваної ухвали не дає підстав для можливих висновків по суті спору на користь чи то сторони відповідача, чи то на користь сторони позивача.

Накладення арешту на майно жодним чином не позбавляє ОСОБА_9 використовувати належне майно, а лише робить неможливим його відчуження, продаж чи дарування на користь третіх осіб.

Твердження апелянта, що відповідач ОСОБА_9 належним чином не повідомлений про накладення арешту на його майно не можуть бути підставою для скасування ухвали суду, оскільки питання про вжиття заходів забезпечення позову судом вирішувалось без повідомлення осіб, які беруть участь у справі, та фіксування судового засідання технічними засобами відповідно до положень ч. 1 ст. 153, ч. 2 ст. 197 ЦПК України.

Твердження апелянта про начебто невідповідність позовної заяви вимогам ст. 119 ЦПК України не є предметом апеляційного перегляду, а тому не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом при вирішенні питання про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не містять передбачених законом підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду. Відтак, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 312-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Чернігова від 21 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий:Судді: