АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3171/16 Справа № 206/5885/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

23 березня 2016 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Сахарова Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях»

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» про стягнення нарахованих, але не виплачених коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИЛА:

Відповідач ДП ВШ «Укрводшлях» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09.02.2016 року в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_2 компенсації вартості найму житла та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, а в решті рішення - залишити без змін, посилаючись на те, що рішення, в оскаржуваній його частині, є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 107-112/.

Зазначеним рішенням від 09.02.2016 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено частково.

Суд стягнув з ДП ВШ «Укрводшлях» на користь ОСОБА_2 заборгованість по компенсації вартості найму житла в сумі 19243,39 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41758,97 грн., а всього 61002,36 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Також, судом вирішено питання щодо стягнення судових витрат по справі /а. с. 102-104/.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, згідно наказу від 05.05.2014 року №153/о, був прийнятий на роботу до ДП ВШ «Укрводшлях» на посаду начальника відділу маркетингу та розвитку. Наказом від 25.06.2014 року № 225/о позивач був переведений на посаду в.о. заступника начальника.

Потім, 10.12.2014 року ОСОБА_2 призначено на посаду заступника начальника підприємства, а 27.07.2015 року він звільнився з ДП ВШ «Укрводшлях» із займаної посади за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України), що підтверджується копіями трудової книжки та наказів підприємства по особовому складу / а. с. 6-12, 58-62/.

Відповідно до ст.116 КЗпПУ - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається з матеріалів справи, на день звільнення позивача з роботи відповідач мав перед позивачем заборгованість належних останньому грошових сум: 1019.55 грн. по тимчасовій непрацездатності (лікарняні); 13769,14 грн. компенсація витрат на відрядження; 19243,39 грн. компенсація вартості найму житла, що, зокрема, підтверджується запереченнями відповідача на позов / а. с. 20-25 / та довідкою підприємства від 28.01.2016 року / а. с. 95 /.

Уже, після звернення позивача з даним позовом до суду та призначення справи до розгляду, відповідач 16.11.2015 року виплатив позивачу 13769,14 грн. компенсація витрат на відрядження та 1019.55 грн. по тимчасовій непрацездатності (лікарняні), що підтверджується відповідними платіжними дорученнями № № 725 та 726 від 16.11.2015 року / а. с. 26-27 /, у звязку з чим позивач 07.12.2015 року уточнив свої позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача невиплачені йому 19243,39 грн. компенсації вартості найму житла і 28807,68 грн. суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 20000 грн. у відшкодування моральної шкоди / а. с. 65-66 /.

Відповідно до п. 7.16 Колективного договору ДП ВШ «Укрводшлях» / а. с. 52-57 / та протоколу засідання профспілкового комітету № 7 від 09.12.2014 року - ОСОБА_3, починаючи з 01.12.2014 року, надано щомісячну компенсацію витрат по найму житла для особистого проживання у фіксованому розмірі 4000 грн. на місяць за рахунок коштів від господарської діяльності (договір найму жжитла від 01.06.2014 року / а. с. 78 /.

Згідно наданої відповідачем суду довідки від 28.01.2016 року № Пр/10-08/03, станом на 28.01.2016 року, заборгованість ДП ВШ «Укрводшлях» перед ОСОБА_2 з компенсації найму житла становить 19243,39 грн. / а. с. 95/.

Таким чином, в порушення вимог ст.116 КЗпП України, відповідачем при звільненні позивача не проведено з ним повний розрахунок та не виплачено усіх належних йому сум.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Відповідно до п.7.16 Колективного договору ДП ВШ «Укрводшлях» адміністрація за погодженням з профкомом надає повну або часткову компенсацію вартості житла, гуртожитку.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові суд у строки, встановлені відповідно до цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середній заробіток, який має бути сплачений працівникові власником, обчислюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100, зокрема п. 8 цього Порядку.

Суд першої інстанції встановив, що середньоденна заробітна плата позивача складає 304,81 грн., виходячи із його заробітної плати нарахованої за останні два місяці роботи, що передували звільненню - 27.07.2015 року (5653,56 +5929,48 / 38 = 304,81 грн.) / а. с. 51/.

Період затримки розрахунку з 28.07.2015 року по 09.02.2016 року (день винесення судом рішення) складає 137 днів, у звязку з чим, розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку складає 41758,97 грн. (304,81грн. х 137 днів = 41758,97 грн.).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість по компенсації вартості найму житла в сумі 19243,39 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 41758,97 грн., а у стягненні середнього заробітку за час затримки по момент фактичного розрахунку слід відмовити, оскільки на момент ухвалення судом рішення розрахунок з позивачем ще не проведено. Також, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову позивачу в задоволенні вимог про стягнення на його користь моральної шкоди, оскільки суд вважає не доведеним той факт, що порушення його - позивача законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребували від нього додаткових зусиль для організації свого життя / а. с. 102-104 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду (в оскаржуваній його частині) в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду (в оскаржуваній його частині) - залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивачки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи відповідача, викладені в його апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції.

Розрахунок грошових сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, проведений судом правильно у відповідності з вимогами чинного законодавства та на підставі довідок, що надані суду самим відповідачем.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування або зміни судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства водних шляхів «Укрводшлях» - відхилити.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: