н/п 2/490/468/2016 Справа № 490/2985/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

25 січня 2016 року Центральний районний суд міста Миколаєва у складі головуючого судді Батченка О.В. при секретарі Кваша С.О. з участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, а саме до республіки Ізраїль, на невизначений термін до досягнення дитиною повноліття, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3 В обґрунтування позову позивач послалась на ті обставини, що має в республіці Ізраїль близьких родичів: матір та рідну сестру, які там постійно проживають, але вона не має змоги відвідати їх, оскільки цьому чинить перепони відповідач без пояснення будь-яких ґрунтовних підстав.

В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, підтвердили викладені в позовній заяві обставини.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що у випадку надання дозволу на виїзд дитини за кордон на невизначений термін аж до повноліття дочки, він буде позбавлений своїх прав як батька малолітньої дитини приймати участь у її вихованні, буде позбавлених можливості спілкування, так як відповідач має намір виїхати до республіки Ізраїль саме на постійне місце проживання. Саме з таким проханням ОСОБА_1 зверталась до нього наприкінці 2014 року, в чому він їй і відмовив саме з викладених міркувань. Про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон з обмеженим строком, а саме на літні канікули, тощо ОСОБА_1 до нього (ОСОБА_3І.) не зверталась.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 05 березня 2010 року по 16 лютого 2015 року, від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Матеріали справи містять відомості про те, що у червні та у грудні 2014 року мати позивача, громадянка республіки Ізраїль, ОСОБА_6 надсилала гостьове запрошення своїй дочці та онуці проте дія запрошень сплила внаслідок ненадання згоди ОСОБА_3 на виїзд дитини за межі України на невизначений термін.

У встановленому цивільним процесуальним законом порядку належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона (ОСОБА_1С.) зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за межі України на визначений термін і відповідач в цьому відмовив безпідставно, позивач суду не представила.

Більш того, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права свідчить саме про те, що позивач бажає виїхати до республіки Ізраїль на постійне місце проживання.

В свою чергу, відповідач заперечуючи проти задоволення позову посилається на те, що відсутні гарантії того, що позивачка разом з дітьми повернеться на Україну, а тому є ґрунтовні підстави вважати, що виїзд дитини до Ізраїлю порушить його права та права дітей на спілкування, він буде позбавлений можливості приймати участь у їх вихованні.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

Згідно ст. 313 Цивільного Кодексу України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків і в їхньому супроводі.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами).

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Статтею 141 СК України визначено рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

За положеннями ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За правилами ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивачка повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, а саме те, що відповідач не надає згоди на виїзд дітей за кордон, що є перешкодою для їх виїзду.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (пункт 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року №2).

Проте матеріали даної справи належних доказів, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України, відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України не містять. В позасудовому порядку позивачка до відповідача з пропозицією щодо надання згоди останнього на тимчасовий виїзд дітей не зверталася.

Крім того, позивачка не довела в суді, що її прагнення виїхати за межі України з дитиною тимчасово обґрунтовані саме інтересами дітей, а з врахуванням того, які стосунки склалися між сторонами після розірвання шлюбу, відсутні гарантії того, що у випадку транскордонного переміщення вона разом з дитиною повернуться до України.

Враховуючи зазначені вище обставини та положення діючого в Україні законодавства, що регулює правовідносини, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку про те, що у задоволенні заявлених позивачкою вимог слід відмовити із наведених вище підстав.

В силу ст. 88 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові судові витрати позивача присудженню за рахунок відповідача не підлягають. Відомостей про судові витрати відповідача матеріали справи не містять.

Керуючись ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів.

Суддя О.В. Батченко