Номер провадження: 22-ц/785/3484/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2016 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого Сватаненка В.І.

суддів Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Відділ державної виконавчої служби Овідіопольського районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Житлово-будівельний кооператив «Кварт-Сервіс» - «Про визнання права власності на обєкт нерухомого майна», за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА:

09.11.2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив встановити спосіб та порядок виконання заочних рішень: Біляївського райсуду Одеської області від 10.03.2015 року, яке набрало законної сили 20.03.2015 року та Роздільнянського райсуду Одеської області від 30.07.2015 року, яке набрало законної сили 26.08.2015 року, якими з відповідача ОСОБА_3 на його користь стягнутий борг за договором позики, пеня та судові витрати на загальну суму 390 595,20 грн. шляхом визнання за ним право власності на квартиру № 20 в жилому будинку № 7 по вул. Центральній ж/м «Червоний Хутір» в с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, за яку ОСОБА_3 на підставі п. 3.1 укладеного між нею та ППФ «Асоль» договору продажу майнових прав № 239 від 14.02.2012 року було сплачено 427 550 грн.; стягнути з відповідача на його користь судові витрати по справі за надання правової допомоги у сумі 2 200 грн.; зобовязати його внести на депозитний рахунок ВДВС Овідіопольського РУЮ ГТУЮ в Одеській області грошову суму у розмірі 36 954,80 грн., яка складає різницю між вартістю вказаної квартири та сумою боргу, одночасно зменшивши цю суму в порядку взаємозаліку на 2 200 грн. та зобовязавши ВДВС Овідіопольського РУЮ прийняти від нього на свій депозитний рахунок 34 754,80 грн. для виплати ОСОБА_3 після утримання з цієї суми витрат виконавчого провадження та винагороди державного виконавця.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач послався на злісне невиконання відповідачем вищевказаних рішень судів та відсутністю у неї будь-яких грошових коштів та іншого нерухомого майна, окрім майнових прав на вищезазначену квартиру, право власності на яку не зареєстровано за ОСОБА_3 та яка всіляко уникає реєстрації права власності на цю квартиру з метою несплати йому боргу.

Позивач підтримав позов та просив його задовольнити.

Вдповідач ОСОБА_3, будучи сповіщено належним чином, до суду не зявилась.

Заочним рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.02.2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

15.03.2016 року ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на вказане заочне рішення районного суду, по якій просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне зясування районним судом обставин у справі, а також на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що заочним рішенням Біляївського райсуду Одеської області від 10 березня 2015 року, яке набрало законної сили 20 березня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 236683,61 грн., відсотки за користування грошовими коштами в сумі 43451,80 грн., пеня за прострочення повернення боргу в сумі 73371,92 грн., а всього стягнуто 353507,33 грн.; стягнуті судові витрати 1200 грн. та витрати за сплату судового збору 3535 грн.; в задоволенні решти позову відмовлено (а.с. 4).

На виконання даного рішення 20 березня 2015 року був виданий виконавчий лист (а.с. 5).

Згідно рішення Роздільнянського райсуду Одеської області від 30 липня 2015 року, яке набрало законної сили 26 серпня 2015 року частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача грошові кошти 33888,83 грн., з яких : 3487,20 грн. 3% річних за період з 01.01.2015 р. по 30.04.2015 р., 30401,63 грн. інфляційні збитки, 2000 грн. - витрати по оплаті юридичної допомоги, 338,89 грн. - судовий збір, в задоволенні решти вимог відмовлено (а.с. 6).

На виконання даного рішення був виданий виконавчий лист від 26.08.2015 р. (а.с. 7).

Крім того, ухвалою Роздільнянського райсуду Одеської області від 5 травня 2015 року в порядку забезпечення позову ОСОБА_2 до вирішення справи по суті був накладений арешт на 3-х кімнатну на квартиру № 20 в жилому будинку № 7/1 по вул. Центральній ж/м «Червоний Хутір» в с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, належну ОСОБА_3 на підставі договору № 239 купівлі-продажу майнових прав від 31.03.2014 р. № 68 (а.с. 45).

Також, районний суд встановив, що згідно договору купівлі-продажу майнових прав на квартиру в житловому будинку, що будується за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Мізікевича, ж/м «Червоний Хутір», вул. Центральна, 7 від 14.02.2012 р. та акту прийому-передачі № 68 від 31.03.2014 р. ППФ «Асоль» передали, а відповідач ОСОБА_3 прийняла 3-х кімнатну на квартиру № 20 в жилому будинку № 7/1 по вул. Центральній ж/м «Червоний Хутір» в с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області у звязку з повною сплатою нею вартості майнових прав на дану квартиру у сумі 427550 грн. і сторони повністю виконали свої зобовязання за вищевказаним договором і не мають претензій один до одного (а.с. 12-16).

Згідно довідки ППФ «Асоль» від 05.05.2014 р. ОСОБА_3 є покупцем вказаної квартири і їй був виданий пакет документів для оформлення права власності на квартиру (а.с. 17-18).

Згідно листа відділу державної виконавчої служби Овідіопольського РУЮ Одеської області від 02.11.2015 р. у відділі перебуває зведене виконавче провадження за вищезазначеними виконавчими листами.

Крім того, згідно інформаційної довідки, отриманої на запит державного виконавця, за ОСОБА_3 відсутня реєстрація права власності на квартиру № 20 в жилому будинку № 7/1 по вул. Центральній ж/м «Червоний Хутір» в с. Мізікевича, Овідіопольського району Одеської області, що підтвердив в судовому засіданні сам позивач (а.с. 8-11,29).

Таким чином, на теперішній час, за відповідачкою ОСОБА_3 відсутня державна реєстрація права власності на спірну квартиру, що передбачено вимогами ст. 331 ЦК України, а отримання відповідачкою свідоцтва про право власності на вказану квартиру є її правом, а не обовязком.

В даній справі позивачем порушується питання про встановлення способу та порядку виконання вищевказаних судових рішень, шляхом визнання за ним ( як стягувачем у виконавчому провадженні ) права власності на спірну квартиру, яка відповідно до вимог закону не належить відповідачу.

В якості правового механізму для розгляду зазначеного позову, ОСОБА_2 посилається на положення ст. 373 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно вважав, що застосування до даних правовідносин положень ст. 373 ЦПК України, як процесуального закону, є безпідставним, оскільки фактично мова йде про підміну понять зі стягнення грошового боргу за рішенням суду на визнання за позивачем права власності, що фактично змінює суть рішень Біляївського та Роздільнянського районних судів Одеської області, що з огляду на приписи ст. 373 ЦПК України є неприпустимим і суперечить даній нормі закону.

Також, обґрунтовано районний суд вважав безпідставним посиланням позивача на матеріальні норми права, викладені в ЦК України, зокрема на положення статей Глави 24 «Набуття права власності» цього закону, як на правову підставу задоволення вимог.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом свого порушеного права, повязаного з утрудненнями, які виникли при виконанні судових рішень щодо стягнення з відповідача, як боржника у виконавчому провадженні, на його користь грошових коштів, та які повязані з відсутністю зареєстрованого на імя відповідача будь-якого майна, окрім наявних майнових прав на квартиру за вказаною адресою.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу.

У частині другій ст. 16 ЦК України визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд першої інстанції правильно зазначив в рішенні про відсутність підстав для визнання права власності за позивачем з підстав, передбачених положеннями Глави 24 «Набуття права власності» ЦК України, оскільки положеннями статей цієї Глави ЦК України не передбачено набуття особою права власності на майно у такий спосіб, який обрав позивач.

Правовідносини, які склалися у теперішній час між позивачем і відповідачем, повязані з виконанням судових рішень, тому повинні вирішуватися державним виконавцем в межах виконавчого провадження, які врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Статтею 17 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи, зокрема : виконавчі листи, що видаються судами, і накази господарських судів, у тому числі на підставі рішень третейського суду та рішень Міжнародного комерційного арбітражного суду при Торгово-промисловій палаті і Морської арбітражної комісії при Торгово-промисловій палаті.

Отже, у подальшому, виконання судового рішення про стягнення грошових коштів має вирішуватись відповідно до вимог ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», а питання щодо реалізації майна боржника наведено в ст. 62 цього закону.

Залежно від дій державного виконавця по виконанню судового рішення та у разі порушення прав позивача діями або бездіяльністю державного виконавця, він не позбавлений можливості звернутись з відповідною заявою до суду за захистом порушеного права.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та безпідставними.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_4

ОСОБА_5

ОСОБА_6

11.05.2016 року м. Одеса