РІШЕННЯ

Іменем України

01 березня 2016 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді: Петренко Л.В.,

за участі секретаря: Похвалітової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Представник Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 18.01.2008 року у сумі 22911 грн. 52 коп., яка складається з наступного: 3592,64 грн. - заборгованість за кредитом; 17751,66 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; а також штрафів 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 1067,22 грн. - штраф (процентна складова), а також просить стягнути понесені судові витрати в сумі 1218 грн. 00 коп.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18.01.2008 року ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 5300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Публічне Акціонерне Товариство ОСОБА_2 ПриватБанк є правонаступником прав та обовязків Закритого Акціонерного Товариства ОСОБА_2 ПриватБанк, у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування Позивача з Закритого акціонернго товариства комерційний банк Приватбанк на Публічне Акціонерне Товариство ОСОБА_2 ПриватБанк, про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ ПриватБанк.

17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 8006727).

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://ргіvаtbаnk.uа/terms/раges/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті http://ргіvаtbаnk.uа/terms/раges/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 5.5 Правил користування платіжною карткою.

ПАТ КБ ПриватБанк свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Відповідач не виконує взяті на себе зобовязання, у звязку з чим станом на 30.09.2015 року має заборгованість 22911 грн.52 коп.

В судове засідання представник позивача не зявився, надав до суду заяву, в якій підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити та розглядати справу за відсутності представника. Крім того, представником позивача надано письмові пояснення (а.с. 83-85) в яких зазначено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 18.01.2008 року ОСОБА_1 18.01.2008 року отримала кредит в розмірі 5,300 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач посилається на те, що її карткою заволоділа злочинним шляхом інша особа. Відповідно до даної ситуації, дійсно по факту втрати картки відповідачем, був постановлений вирок 25.03.2008 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя, за яким на правопорушника було покладено зобовязання виплатити потерпілій суму у розмірі 3565,00 грн. ОСОБА_3 на сьогоднішній день кошти, які зняті третьою особою і задоволені до стягнення за вироком 25.03.2008 року на рахунок не повернуто, хоча і компенсовані відповідачу. Також представник позивача не погоджується з посиланням відповідача, що позовна заява була подана з порушенням строків позовної давності, представник позивача вказує на те, що позовна давність це встановлений законом строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідачем 26.02.2013 року було підписано заяву про приєднання до Умов та правил банківських послуг, за якою відповідач погодилась з приєднанням її до Умов та правил зі змінами станом на 2013 рік. Відповідно до Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача 23.11.2015 року до сплину строку позовної давності. Представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов не визнала та просила відмовити ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором. Надала до суду письмові заперечення (а.с. 65), в яких зазначає, що 16 січня 2008 року у м. Запоріжжі де вона мешкала з її особистих речей було викрадено Універсальну кредитну картку «Приватбанка» с/к 2329, реферанс договору SAMDN 0116, з якої у той же день були зняті грошові кошти в повному обсязі. Після виявлення крадіжки вона зателефонувала до гарячої лінії Приватбанка, для заблокування кредитної картки.

17 січня 2008 року вона зателефонувала до «Приват Банку» м. Токмак (так як мешкала у м. Запоріжжі), в якому отримувала кредитну картку, та повідомила про те, що картка викрадена і заблокована на що отримала відповідь «Вам необхідно звернутися до нашого відділення Банку, написати заяву та отримати іншу кредитну картку».

18 січня 2008 року вона звернулася до Приватбанку (м. Токмак) з відповідною заявою про викрадення кредитної карти, після подання заяви працівник «Приватбанку» ОСОБА_4 запропонувала ОСОБА_1 скласти заяву для перевипуску кредитної картки. Після підписання заяви з'ясувалося, що грошові кошти були викрадені і ОСОБА_1 написала ще одну заяву про зупинення нарахування процентів по кредиту, тому отримувати кредитну картку за заявою 18 січня 2008 року (на якому працівниками Банку зазначено «перевипуск») вона відмовилася, та повернулася до м. Запоріжжя, звернулася до Жовтневого РВЗДУ УМВС України у Запорізькій області із заявою про викрадення картки.

21 січня 2008 року вона звернулася з заявою до Служби безпеки «Приватбанку» у м. Запоріжжі про прохання надати їй правоохоронну допомогу у викрадені кредитної карти та зняття з неї грошових коштів в чому їй було відмовлено.

02 лютого 2008 року працівниками Орджонікідзевського РВЗДУ УМВС України у Запорізькій області було винесено постанову про порушення кримінальної справи та прийняття його до провадження.

25 березня 2008 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя було винесено вирок по звинуваченню у скоєнні злочину, а саме викрадення кредитної картки «ПриватБанка» без її участі, внаслідок того, що її не повідомили про розгляд даної справи в суді.

Після отримання рішення суду, 19.06.2008 року, вона звернулася до керуючого «ПриватБанку» з письмовою заявою та додатками до неї на 10 аркушах, надала усі необхідні документи стосовно викрадення кредитної карти і документи про свідчення не причетності її до даного злочину та прохала надати їй письмову відповідь, її заяву отримала керівник кредитного відділу ОСОБА_4 під особистий підпис. Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» відповідь в установлений термін вона не отримала. Відповідач неодноразово усно та письмово зверталася до керівників, працівників «Приватбанку» та прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська для вирішення питання щодо скасування заборгованості по кредиту та процентів. Крім того, просила суд застосувати позовну давність, вважає, що термін позовної давності згідно кредитного договору SAMDN 0116 від 2006 року минув. Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Крім того, в запереченнях поданих до суду 18.02.2016 року (а.с. 142) відповідач зазначає, що між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір 01 листопада 2005 року, по даному договору вона отримала кредитну картку с/к 2329 яку в майбутньому викрали та скористалися грошовими коштами які належали ПАТ КБ «Приватбанку».

18 січня 2008 року вона звернулася до Приватбанку (м. Токмак) з відповідною заявою про викрадення кредитної карти, після подання заяви працівник «Приватбанку» ОСОБА_4 запропонувала їй скласти заяву для перевипуску кредитної картки. Після підписання заяви з'ясувалося, що грошові кошти були викрадені і вона написала ще одну заяву про зупинення нарахування процентів по кредиту, тому отримувати кредитну картку за заявою 18 січня 2008 року відмовилася і не отримала, та повернулася до м. Запоріжжя, звернулася до Жовтневого РВЗДУ УМВС України у Запорізькій області із заявою про викрадення картки.

За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2008 року на сьогоднішній день грошові кошти від Відповідача ОСОБА_1 не отримала.

Зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Вважає, що термін позовної давності згідно кредитного договору SAMDN 0116 від 2006 року минув. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі ПАТ КБ «Приватбанк».

Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_1, в судове засідання не зявилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Оскільки особи, які беруть участь у справі в судове засідання не зявились, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, та дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем було укладено договір б/н шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). 30 січня 2006 року встановлено кредитний ліміт в розмірі 3920,00 грн., що підтверджується випискою з кредитного договору (а.с. 149-155). Встановлено відсотки за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 5-7).

Публічне Акціонерне Товариство ОСОБА_2 ПриватБанк є правонаступником прав та обовязків Закритого Акціонерного Товариства ОСОБА_2 ПриватБанк, у звязку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування Позивача в Закритого акціонернго товариства комерційний банк Приватбанк на Публічне Акціонерне Товариство ОСОБА_2 ПриватБанк, про що зазначено у п.1.1. Статуту ПАТ КБ ПриватБанк (а.с. 19).

17.07.2009 року проведено державну реєстрацію вказаних змін, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи (а.с. 18 зворотна сторінка).

16 січня 2008 року, у м. Запоріжжі, у ОСОБА_1 (до шлюбу - ОСОБА_3) ОСОБА_5 з її особистих речей було викрадено Універсальну кредитну картку «Приватбанка» с/к 2329, реферанс договору SAMDN 0116, з якої у той же день були зняті грошові кошти в повному обсязі.

18 січня 2008 року ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_3) А.В. зверталася до Приватбанку (м. Токмак) з відповідною заявою про викрадення кредитної карти, після подання заяви працівник «Приватбанку» ОСОБА_4 запропонувала їй скласти заяву для перевипуску кредитної картки.

18 січня 2008 року відповідач у відділенні «Приватбанку» в м. Токмак заповнила заяву про перевипуск кредитної карти, про що в лівому верхньому куті вказаної заяви працівником банку здійснено відмітку «Перевипуск» (а.с. 8).

В ході оформлення вказаної заяви зясувалося, що з раніше виданої кредитної картки, яка була викрадена у відповідача, 16 січня 2008 року, викрадені грошові кошти, що підтверджується копією витягу про зняття грошових коштів від 18.01.2008 року (а.с. 66). У звязку з чим відповідач, ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_3) А.В. відмовилася отримувати кредитну картку за заявою від 18 січня 2008 року, що підтверджується заявою від 18.01.2008 року (а.с. 8 зворотна сторінка) в якій відсутній підпис відповідача про отримання кредитної картки та номери кредитних карт закреслено.

Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, які діяли в 2008 році (а.с. 9-14), а саме п. 2.1 підрозділу 2 розділу ІІ Правил користування платіжною картою передбачено, що при отриманні карти держатель карти повинен негайно поставити підпис у відповідному полі карти в присутності співробітника банку.

З приводу вказаної крадіжки вона зверталася Орджонікідзевського РВЗДУ УМВС України у Запорізькій області, що підтверджується талоном-повідомленням № 112 від 18.01.2008 року (а.с. 67).

Згідно п. 6.11. Умов та правил надання банківських послуг, які діяли в 2008 році, клієнт повинен інформувати банк, а також правоохоронні органи про факти втрати карти, ПІНа, або отримання відомостей про їх незаконне використання. При настанні вказаних випадків необхідно звернутися у відділення банка, в якому обслуговується карта або за телефонами (0562) 39-00-00, 8-800-500-00-30 (безкоштовно).

Пунктом 6.12. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що клієнт повинен в триденний строк після усного повідомлення про втрату карти, ПІНа надати письмову заяву в банк, в якій потрібно детально викласти обставини втрати карти та/або ПІНа або відомі держателю відомості про їх незаконне використання.

В даному випадку відповідач виконала покладені на неї обовязки щодо належного повідомлення позивача про обставини викрадення кредитної картки.

Крім того, відповідач 21 січня 2008 року звертався з заявою до Служби безпеки «Приватбанку» у м. Запоріжжі з проханням надати їй правоохоронну допомогу у викрадені кредитної карти та знятті з неї грошових коштів, що підтверджується відповідною заявою (а.с. 68).

02 лютого 2008 року працівниками Орджонікідзевського РВЗДУ УМВС України у Запорізькій області було винесено постанову про порушення кримінальної справи та прийняття її до провадження (а.с. 69).

Вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 березня 2008 року ОСОБА_6 визнано винною у вчинені злочину передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України. Вироком суду встановлено, що 16 січня 2008 року, у вечірній час, ОСОБА_6, маючи умисел на викрадення чужого майна, діючи повторно, перебуваючи у маршрутному таксі, біля зупинки громадського транспорту «вул. Гагаріна» в м. Запоріжжя, скориставшись тим, що її дії ніхто не бачить, з сумки ОСОБА_3, таємно викрала належний їй гаманець, вартістю 40 гривень, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 25 гривень, дві банківські картки «Приватбанк» на рахунку однієї з яких знаходилися грошові кошти в сумі 3250 гривень, які в подальшому ОСОБА_6 зняла з банкомату розташованого біля зупинки громадського транспорту «Лахті» в м. Запоріжжя, банківська картка «Аваль», яка матеріальної цінності не має, чим спричинила потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 3 315 гривень. Підсудна ОСОБА_6 вину в предявленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 185 КК України визнала повністю і детально показала про обставини вчинення нею злочинів. Цивільні позови заявлені потерпілими на досудовому слідстві визнала в повному обсязі. З ОСОБА_6 стягнуто на користь потерпілої ОСОБА_3 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 3 565,00 грн. (а.с. 51, 70).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

19 червня 2008 року, ОСОБА_3, після отримання вироку суду, звернулася до керуючого Токмацького відділення ЗРУ КБ «ПриватБанку» з письмовою заявою та додатками до неї на 10 аркушах, надала усі необхідні документи стосовно викрадення кредитної карти і документи про свідчення не причетності її до даного злочину та прохала надати їй письмову відповідь, вказану заяву отримала керівник кредитного відділу ОСОБА_4 під особистий підпис (а.с. 71).

Відповідно до Закону України «Про звернення громадян» відповідь в установлений термін відповідач не отримав.

В листі від 27.06.2013 року за № 287с13 прокурор Жовтневого району м. Дніпропетровська повідомив ОСОБА_1, що в ході перевірки її скарги встановлено порушення Закону України «Про звернення громадян» прокуратурою внесено подання про усунення порушень законодавства та притягнення винних осіб до відповідальності, про що її повідомляли листом від 21.06.2013 року. За результатами розгляду якого до дисциплінарної відповідальності притягнуто працівників ПАТ КБ «Приватбанк», а саме провідних спеціалістів по обробці кореспонденції клієнтів ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7, ОСОБА_8, керівника Токмацького відділення ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_9, заступника начальника напрямку по обробці вхідної кореспонденції від клієнтів ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_10 (а.с. 76-77).

Аналогічна відповідь була надана в листі від 30.08.2013 року за № 74-287-13 в.о. прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська (а.с. 78-79).

ОСОБА_1, в травні серпні 2013 року, неодноразово зверталася до керівників, працівників «Приватбанку» та прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська для вирішення питання щодо скасування заборгованості по кредиту та процентів, що підтверджується відповідними заявами (а.с. 72-75).

Так доводи позивача викладені в позові та письмових поясненнях, де зазначено, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного договору № б/н від 18.01.2008 року отримала кредит в розмірі 5300,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Як зазначалося вище, вироком суду встановлено, що 16 січня 2008 року, у вечірній час, ОСОБА_6, маючи умисел на викрадення чужого майна, діючи повторно, перебуваючи у маршрутному таксі, біля зупинки громадського транспорту «вул. Гагаріна» в м. Запоріжжя, скориставшись тим, що її дії ніхто не бачить, з сумки ОСОБА_3, таємно викрала належний їй гаманець, вартістю 40 гривень, в якому знаходилися грошові кошти в сумі 25 гривень, дві банківські картки «Приватбанк» на рахунку однієї з яких знаходилися грошові кошти в сумі 3250 гривень, які в подальшому ОСОБА_6 зняла з банкомату розташованого біля зупинки громадського транспорту «Лахті» в м. Запоріжжя, чим спричинила потерпілій матеріальну шкоду на загальну суму 3 315 гривень.

Доводи представника позивача про те, що вироком суду на правопорушника покладено зобовязання виплатити потерпілій суму в розмірі 3 565 грн., але на сьогоднішній день кошти, які зняті третьою особою і задоволені до стягнення за вироком суду від 25.03.2008 року на рахунок не повернуто, хоча і компенсовані відповідачу, суд не бере до уваги, адже стягнуті судом грошові кошти ОСОБА_1 не повернуто. Відповідно до листа відділу державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції від 15 лютого 2016 року за № 1463 повідомлено, що за виконавчим листом № 1-366 від 05.08.2008 року виданим Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 боргу в розмірі 3 565 грн., утримань не було (а.с. 143).

Відповідач, ОСОБА_1 своєчасно повідомляла працівників та керівників ПАТ КБ «Приватбанк» про обставини викрадення кредитної картки та викрадення з неї грошових коштів, що підтверджується наявними в матеріалах справи заявами.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором від 18.01.2008 року (а.с. 5-7) та виписки за кредитним договором (а.с. 149-155) слідує, що надходження готівки за кредитною картою було здійснено 03.01.2008 року, 04.03.2008 року. Після цього жодних платежів по картковому рахунку відповідачем не здійснювалося.

Відповідач просила суд застосувати позовну давність, оскільки вважає, що термін позовної давності згідно кредитного договору SAMDN 0116 від 2006 року минув.

Згідно п. 3.1.1. Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 13 зворотна сторінка) строк дії карти вказано на лицьовому боці карти (місяць та рік). ОСОБА_10 діє до останнього календарного дня вказаного місяця.

Відповідно до пункту 3.1.3 Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 13 зворотна сторінка) за закінченням строку відповідна карта продовжується на новий строк (шляхом надання ОСОБА_11 із новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надходило письмової заяви одержувача про закриття картрахунку, а також при умові наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) і при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Відповідач, ОСОБА_1 (до шлюбу ОСОБА_3) А.В. кредитну картку за заявою від 18 січня 2008 року не отримувала, що підтверджується заявою від 18.01.2008 року (а.с. 8 зворотна сторінка) в якій відсутній підпис відповідача про отримання кредитної картки та номери кредитних карт закреслено.

Згідно п. 5.4 розділу ІІ Правил користування платіжною картою Умов і Правил надання банківських послуг (а.с. 14) строк погашення по кредиту по платіжним картам без встановлення мінімального обовязкового платежу, проводить наступному порядку: строк погашення процентів по кредиту щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту в повному обсязі не пізніше наступного дня місяця вказаного на платіжній карті.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

В законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Крім того, з Умов і Правил надання банківських послуг вбачається, що строк позовної давності не було продовжено.

Посилання представника позивача на те, що відповідачем 26.02.2013 року було підписано заяву про приєднання до Умов та правил банківських послуг, за якою відповідач погодилась з приєднанням її до Умов та правил зі змінами станом на 2013 рік (а.с. 86-137), відповідно до яких строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років, суд не бере до уваги, оскільки не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Статтею 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Позивач не надав належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, ці Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, відповідачка їх не підписувала (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 11 лютого 2015 р. у справі N 6-240цс14; від 10 червня 2015 р. у справі N 6-698цс15, від 1 липня 2015 року у справі N 6-757цс15).

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, 21 грудня 2015 року, про що свідчить накладна № 604570 (а.с. 21-23), а судом отримано вказані документи 22 грудня 2015 року, про що свідчить відтиск штампу на позовній заяві (а.с. 2).

Встановивши такі обставини, суд дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права поза межами позовної давності.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Враховуючи наведені вище положення пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH) та що останній платіж здійснено 03.01.2008 року, 04.03.2008 року. Після цього жодних платежів по картковому рахунку відповідачем не здійснювалося.

Доводи представника позивача про те, що позовна давність не сплинула, оскільки строк договору не закінчився, так як відповідачем 26.02.2013 року було підписано заяву про приєднання до Умов та правил банківських послуг, за якою відповідач погодилась з приєднанням її до Умов та правил зі змінами станом на 2013 рік, після чого з її картки, 29.04.2013 року, було списано в рахунок погашення заборгованості за кредитом суму коштів в розмірі 139,12 грн., суд не бере до уваги, оскільки з такими діями позивача, відповідач, ОСОБА_1, не погоджувалася та неодноразово зверталася з відповідними заявами та скаргами, в період з травня по серпень 2013 року, до керівників, працівників «Приватбанку» та прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська для вирішення питання щодо скасування заборгованості по кредиту та процентів, що підтверджується відповідними заявами (а.с. 72-75).

В період з 05.03.2008 року по 28.04.2013 року відповідачем жодних платежів по картковому рахунку не здійснювалося, тобто більше пяти років.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Зазначена правова позиція сформульована в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року по справах N 6-116цс13 та N 6-120цс13.

Крім того, правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа N 6-14цс14, справа N 6-20цс14) передбачає, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі N 6-61цс14 передбачає, що за договором про надання банківських послуг (позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким встановлено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Крім того, за висновком Верховного Суду України про застосування статті 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів (постанови N 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, N 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, N 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, N 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, N 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року, N 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, N 6-31цс15 від 3 червня 2015 року, N 6-154цс15 від 30 вересня 2015 року, № 6-1295цс15 від 7 жовтня 2015 року), за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Право вимоги у ПАТ КБ «Приватбанк» на пред'явлення позову щодо примусового стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором виникало з настанням часу сплати чергового платежу, тобто починаючи з наступного дня після настання строку платежу.

Беручи до уваги, що від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про застосування строків позовної давності та враховуючи, що ПАТ КБ «Приватбанк» пропущений строк звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитом, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у зв'язку із спливом строку позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 64, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 257, 267 ЦК України, суд,

вирішив:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: /підпис/

згідно з оригіналом:

Суддя: