Справа 263/405/16-ц
Провадження № 2/263/582/2016

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.04.2016 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: судді Ікорської Є.С. при секретарі Турчиній Н.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про розірвання кредитного договору та договору поруки,
Позивачі звернулись до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» з позовом про розірвання кредитного договору та договору поруки. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що 31.05.2007 р. між позивачами та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір № 10/380-15КМК, згідно з умовами якого Банк надав кредит у сумі 30 000 доларів США. З метою забезпечення виконання грошового зобовязання за вказаним кредитним договором між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки №10/80-15МК/3 від 31.05.2007 р. Вважають, що вимоги ПАТ «Дельта Банк» щодо стягнення суми за кредитним договором та договором поруки є незаконними, а тому договори підлягають розірванню з наступних підстав. Рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 10.02.2011 року з позивачів стягнуто солідарно заборгованість у розмірі 207 284,08 грн. на користь ВАТ «Кредитпромбанк», у задоволенні позову ВАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення за договором поруки на квартиру АДРЕСА_1 судом відмовлено. Рішення суду від 10.02.2011 року виконавчою службою Жовтневого району виконується, що підтверджується виконавчим провадженням, дослідженим у судовому засіданні у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк». На теперішній час ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом до позивачів про стягнення заборгованості за кредитним договором № 10/380-15КМК від 31.05.2007 року, укладеного з ОСОБА_1, ОСОБА_2 з ВАТ «Кредитпромбанк», а також з ОСОБА_3 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 по договору поруки. Договори були укладені з ВАТ «Кредитпромбанк», однак про те, що ВАТ «Кредитпромбанк» переданий ПАТ «Дельта Банк», позивачів не сповіщали, їм не надано нових реквізитів, крім того, мається рішення суду про стягнення заборгованості за договорами. Вважають, що після рішення суду від 10.02.2011 року кредитний договір та договір поруки підлягає розірванню, бо виконується виконавчою службою. Крім того, банк продовжує нараховувати штрафи та пеню на основну суму заборгованості. Рішенням Національного банку України від 04.06.2015 р. ВАТ «Дельта Банк» ліквідовано. Договір поруки, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк» № 10/80-153МК/З від 31.05.2007 року теж підлягає розірванню через те, що починаючи з дня укладення договору поруки та дату винесення судом рішення за вказаним спором, а саме за рішенням суду 10.02.2011 року, претензій ВАТ «Кредитпромбанк» до ОСОБА_3 не було предявлено, також ОСОБА_3 не було відомо, що правонаступником є ПАТ «Дельта Банк». Просять суд розірвати договір, укладений між позивачами та ВАТ «Кредитпромбанк» № 10/380-15КМК від 31.05.2007 р., та договір поруки, укладений між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_3 №10/80-15МК/3 від 31.05.2007 р.
У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні.
Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, надавши письмові заперечення.
Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи в їхній сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
31.05.2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено кредитний договір № 10/380-15КМК, згідно з умовами якого Банк надав кредит у сумі 30 000 доларів США (а.с.10-12).
31.05.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Кредитпромбанк» було укладено договір поруки № 10/380-15ПМК-07 (а.с.13-14).
31.05.2007 року між майновим поручителем ОСОБА_3 та ВАТ «Кредитпромбанк» укладено іпотечний договір №10/80-153МК/3 (а.с.15-16).
26 червня 2013 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та АТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Кредитпромбанк» відступив, а АТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах. Право вимоги по кредитному договору №10/380-15КМК-07 від 31.05.2007 року, укладеному між ОСОБА_1 та ВАТ «Кредитпромбанк» перейшло до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (50-54).
Згідно із додатком до договору купівлі-продажу прав вимоги був придбаний в тому числі кредитний договір № 10/380-15КМК (а.с. 55), про що позичальнику надіслано повідомлення про відступлення (а.с.56-57).
Відповідно до приписів ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первинного кредитора в обсязі і на умовах, які існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом). Тобто, до нового кредитора переходить не лише право в тому обсязі і на тих умовах, на яких воно існувало у первинного кредитора у момент передачі, але і права, які забезпечують або гарантують виконання зобовязання (порука, застава, гарантія, утримання і тому подібне). Обсяг прав, який переходить від первинного кредитора до нового, може бути змінений законом або договором, але такі зміни не повинні приводити до матеріального погіршення положення боржника.
Внаслідок такої передачі Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора за спірним кредитним договором, а отже став повним правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ «Кредитпромбанк» за цим правочином.
Виходячи з аналізу ст.ст. 512, 513, 514, 516 та 517 ЦК України, заміна кредитора в зобовязаннях, в тому числі і шляхом відступлення права вимоги, є особливим способом зміни зобовязання на боці кредитора та окремим інститутом зобовязального права, який регулюється спеціальними правовими нормами.
За змістом п.1 ч. 1 ст. 512 ЦК України та ст. 513 ЦК України зміна кредитора у зобовязанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою праві відступаються. При цьому, боржник не приймає ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною.
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.
Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника. Боржник лише письмово повідомляється про заміну кредитора після укладення договору уступки. Після отримання такого повідомлення боржник повинен виконувати свої зобовязання вже на користь нового кредитора, і тільки таке виконання буде вважатися належним.
При цьому, сама по собі заміна кредитора у грошовому зобовязанні передбачає умову сплати боржником своєї заборгованості вже на рахунки нового кредитора, про реквізити яких боржник інформується в повідомленні про здійснену уступку.
Загальні правові норми, які містяться в ст.ст. 651, 652, 653 та 654 ЦК України та якими встановлюються правила про підстави та порядок зміни зобовязання, не застосовуються до правовідносин із заміни кредитора у зобовязанні, в тому числі і до випадків укладення договорів про відступлення права вимоги.
Заміна кредитора у зобовязанні регулюється не загальними, а спеціальними законодавчими правилами, а отже не потребує від сторін внесення змін чи переукладання договорів, підписаних між первісним кредитором та боржником, у звязку зі вступом нового кредитора в якості сторони до правовідносин, що були предметом договору уступки.
За чинним законодавством, правилами ділового обороту особа кредитора у грошовому зобовязані не має принципового значення для боржника.
Відповідно до ч. 1 ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інакше не встановлено договором або не випливає із суті зобовязань.
Розірвання договору у звязку з істотними змінами обставин є самостійним випадком припинення договірних зобовязань, метою якого є необхідність відновлення балансу інтересів сторін договору, істотно порушеного внаслідок непередбачуваної зміни зовнішніх обставин, що не залежать від волі сторін. При наявності істотної зміни обставин, що істотно порушила баланс інтересів сторін, сторони спочатку здійснюють спроби щодо зміни або розірвання договору за взаємною згодою, як зазначено у частині першій статті 651 ЦК України.
Однак частиною другою статті 652 ЦК України передбачено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінилися, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1)в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2)зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3)виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладанні договору;
4)із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає , що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Отже, закон повязує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин. До того ж, вимагаючи розірвання договору на підставі статті 652 ЦК України на позивача покладається у відповідності до статті 60 ЦПК України обовязок довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Позивачами не доведено наявність одночасно чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору та договору у звязку із істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладанні договору.
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статі 526, 599 ЦК України, про що також зазначено у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».
Крім того, відповідно до п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд має враховувати, що згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.
Кредитним договором встановлено кінцевий термін повернення кредитних коштів - до 30 травня 2012 року. Разом з тим, рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 10.02.2011 року з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 158093,66 грн., яка утворилася станом на 08.04.2010 року. При цьому стосовно позовних вимог, предявлених до ОСОБА_3, суд дійшов висновку, що вона відповідає перед позивачем лише в частині майна, яке передала у іпотеку відповідно до іпотечного договору № 10/80-153МК/3 від 31.05.2007 року для забезпечення виконання кредитного договору № 10/380-15КМК-07, укладеного 31.05.2007 року між банком та ОСОБА_1 Але ПАТ «Кредитпромбанк» не заявив вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, тому відповідно до ст. 11 ЦПК України в частині стягнення з ОСОБА_3 солідарно суми заборгованості за кредитними договорами суд відмовив.
Отже, вимоги до поручителя предявлено вчасно і договір поруки не підлягає ані припиненню у порядку ст. 559 ЦК України, ані розірванню.
Частина 3 ст. 61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполь від 09 липня 2015 року №2/263/2249/2015 при зверненні стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, встановлено ряд обставин (фактів), що не підлягають доказуванню, зокрема щодо зміни кредитора у зобовязанні, належне повідомлення позичальника про зміну кредитора, стягнення заборгованості на підставі рішення суду від 21.02.2011 р. тощо.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02.10.2015 № 664 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.10.2015 прийнято рішення № 181 «Про початок здійснення процедури ліквідації АТ «Дельта Банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», відповідно до якого розпочато процедуру ліквідації АТ «Дельта Банк» та призначено уповноважену особу Фонду провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департамент) врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4, строком на 2 роки з 05 жовтня 2015 року до 04 жовтня 2017 року включно.

Дана інформація опублікована на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - fg.gov.ua, є загальновідомою та в силу ч.2 ст.61 ЦПК України є такою, що не потребує доказування.

Під час процедури ліквідації банків Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним і пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно зі ст.48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня початку процедури ліквідації банку Фонд приступає до інвентаризації та оцінки майна банку з метою формування ліквідаційної маси банку. До ліквідаційної маси банку включається будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку.

Згідно зі ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд зобовязаний забезпечити збереження активів та документації банку.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підстави для задоволення позову не знайшли свого підтвердження, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 62, 212, 213, 215 ЦПК України, на підставі ст. ст. 512-517, 651, 652 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про розірвання кредитного договору та договору поруки відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в апеляційний суд Донецької області через Жовтневий райсуд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Є.С. Ікорська