АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4604/16 Справа № 201/4486/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Каратаєва Л.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю секретаря - Григорєвій В.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року, позовні вимоги ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «Меркурій», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості задоволені.

Стягнуто солідарно з ТОВ «Меркурій» та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором № 61/07В від 15.08.2007р. станом на 13 березня 2014 року, а саме: основний борг (суму кредиту) за кредитним договором у розмірі 670 198,65 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 17 137 381,59 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом за період з 25.03.2013 року по 13.03.2014 року у розмірі 85 680,95 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 2 190 913,30 грн.; заборгованість по сплаті щорічної комісії у розмірі 25 902,02 грн.; пеню за порушення строків повернення кредиту за період з 01.05.2013 року по 13.03.2014 року у розмірі 139 235,89 грн.; пеню за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом за період з 01.05.2013 року по 13.03.2014 року у розмірі 45 371,47 грн.; пеню за порушення строків сплати щорічної комісії за період з 20.08.2013 року по 13.03.2014 року у розмірі 1 932,58 грн.; 3 % річних за період з 01.05.2013 року по 13.03.2014року, нараховані за порушення строку повернення кредиту, у розмірі 3 452,57 доларів США, що у гривневому еквіваленті становить 41 010,57 грн.; 3 % річних за період з 01.05.2013 року по 13.03.2014 року, нараховані за порушення строку сплати відсотків у розмірі 1 113,61 доларів США, що в гривневому еквіваленті є 13 227,76 грн.; 3% річних за період з 20.08.2013 року по 13.03.2014 року, нараховані за порушення строку сплати щорічної комісії у розмірі 445,98 грн.; договірну санкцію у розмірі 800 грн.; штраф у розмірі 14 000 грн.; штраф у розмірі 140 000 грн.

Стягнуто з ТОВ «Меркурій» та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654 грн., тобто по 1827грн. з кожного.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з нього в солідарному порядку заборгованості.

Відповідно до вимог ч.2, 3 ст.. 303 ЦПК під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст.309 ЦПК підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості з ТОВ «Меркурій», яке є боржником в кредитних правовідносинах з позивачем.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою.

Відповідно до розяснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст.17) або ГПК України (ст.1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 п. 15 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року № 6-745цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що провадження по справі в частині позовних вимог ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «Меркурій», необхідно закрити. Також, відповідно до вимог ч. 2 ст. 206 ЦПК України, необхідно повідомити ПАТ «ВТБ Банк», що розгляд його позовних вимог до ТОВ «Меркурій», про стягнення заборгованості за договором кредиту віднесено до юрисдикції господарських судів.

Відповідно до матеріалів справи та наявних в них письмових доказів, 15 серпня 2007року між ВАТ «ВТБ Банк», яке в подальшому було перейменовано в ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Меркурій» був укладений кредитний договір № 61/07В.

Згідно до умов кредитного договору (в тому числі з наступними змінами) відповідач ТОВ «Меркурій» отримало від позивача грошові кошти в сумі 1 350 000 доларів США із строком користування кредитною лінією - по 14 серпня 2014 року, зі сплатою 13% річних, комісійної винагороди за управління кредитом, яку ТОВ «Меркурій» зобовязане сплатити у розмірі 0,5% від ліміту кредитування, зазначеного в п. 1.1. Кредитного договору.

01 жовтня 2008 року та 17 серпня 2009 року, між банком та ТОВ «Меркурій» було укладено додаткові угоди.

Згідно з Договором № 1 від 01 лютого 2011 року про внесення змін до кредитного договору № 61/07В від 15 серпня 2007року суму кредиту зменшено до 813 698,65 доларів США.

Згідно з Договором № 4 від 31 серпня 2012 року про внесення змін до кредитного договору № 61/07В від 15 серпня 2007року, кредитний договір викладено в новій редакції, зокрема, п. 1.1.2 встановлено графік повернення кредиту.

Згідно з Договором № 5 про внесення змін до Кредитного договору від 27 вересня 2012року встановлено строк повернення кредиту не пізніше 13 серпня 2014 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору від 15 серпня 2007року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 61/04В-П-1, до якого, також вносилися зміни договорами № 1 від 26 квітня 2012 року, № 2 від 31 серпня 2012 року, № 3 від 27 вересня 2012 року, № 4 від 15 листопада 2012 року.

Відповідно до договору поруки з подальшими змінами, поручитель взяв на себе зобовязання по поверненню кредитних коштів в повному обсязі, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій, збитків та будь - яких інших платежів.

Позивач належним чином виконав обовязок по кредитному договору щодо надання грошових коштів (кредиту), що підтверджується меморіальним валютним ордером №TR.63921.1 від 15 серпня 2007 року.

Відповідачі свої обовязки по поверненню грошових коштів не виконують у звязку з чим, станом на 13 березня 2014 року мають заборгованість.

Відповідно до п. 5.3., 9.2. Кредитного договору, банком був направлений лист-вимога від 01 червня 2013 року №1296/500-2 про дострокове повернення всієї суми отриманих за кредитним договором грошових коштів.

Через невиконання своїх обовязки по поверненню грошових коштів, відповідачі станом на 13.03.2014 р. мають заборгованість, яка складається з: основного боргу за кредитним договором від 15.08.2007р. № 61/07В у розмірі 670 198,65 доларів США; відсотків за користування кредитом за період з 25.03.2013р. по 13.03.2014р. по кредитному договору від 15.08.2007р. № 61/07В у розмірі 85 680,95 доларів США; щорічної комісії у розмірі 25 902,02 грн.; пені за порушення строків повернення кредиту за період з 01.05.2013р. по 13.03.2014р. у розмірі 139 235,89 грн.; пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом за період з 01.05.2013р. по 13.03.2014 р. у розмірі 45 371,47 грн.; пені за порушення строків сплати щорічної комісії за період з 20.08.2013р. по 13.03.2014р. у розмірі 1 932,58 грн.; трьох процентів річних за період з 01.05.2013р. по 13.03.2014р., нарахованих за порушення строку повернення кредиту у розмірі 3 452,57 доларів США; трьох процентів річних за період з 01.05.2013р. по 13.03.2014р., нарахованих за порушення строку сплати відсотків у розмірі 1 113,61 доларів США; трьох процентів річних за період з 20.08.2013р. по 13.03.2014р., нарахованих за порушення строку сплати щорічної комісії у розмірі 445,98 грн.; договірної санкції у розмірі 800грн.; штрафу у розмірі 14 000 грн.; штрафу у розмірі 140000 грн. (а.с. № 135 148 т.№ 1).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, зазначивши, що відповідачі належним чином не виконують взяті на себе зобовязання, позивачем не були порушені вимоги закону щодо можливості стягнення пені за термін, який не має перевищувати річний строк. Також зазначив, що часткове виконання боржником грошового зобовязання за кредитним договором, згідно графіків погашення кредитного зобовязання, підтверджує факт визнання ним грошових зобовязань, до того ж, в судовому порядку вищевказаний кредитний договір та договір поруки визнано недійсними не було.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Згідно ч.1 ст. 550 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст..625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на незастосування положення ст.559 ЦК, відповідно до якої вимоги до поручителя повинні бути предявлені протягом шести місяців від дня строку не виконання основного зобовязання.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Як вбачається з кредитного договору (у тому числі і з подальшими змінами), строк користування кредитом встановлений до 14.08.2014 р. (п.1.1.). Строк дії договору визначено - до повного виконання зобовязання.

Відповідно до договору № 3 про внесення змін до договору поруки № 61/07В-П-1 від 02.11.2011 р. (п.5.1.) договір поруки діє до 13 серпня 2017 р. Строк дії поруки не визначений.

Останній платіж боржником зроблений 29 березня 2013 р., що підтверджується розрахунком заборгованості та поясненнями представника позивача в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

01 червня 2013 року за №1296/500-2 на адресу ТОВ «Меркурій» банком направлено лист-вимога про дострокове повернення всієї суми отриманих за кредитним договором грошових коштів на підставі п.5.3. договору протягом 10 банківських днів з дати відправлення банком цієї вимоги (а.с.95, 96).

Таким чином, банком змінено строк виконання зобовязання та дії договору, який визначено 11 червня 2013 р.

Згідно із ч. 4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч. 1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч.2 ст.251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Оскільки у договорі поруки не встановлено строк її дії відповідно до ст. 252 ЦК України, а тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст.559 цього Кодексу про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

У даному випадку строк виконання основного зобов'язання чітко визначений на підставі листа-вимоги 11 червня 2013 р.

За таких обставин у Банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 12 червня 2013 року протягом наступних шести місяців.

До суду банк звернувся 03 лютого 2014 р., тобто з пропуском строку предьявлення вимоги до поручителя.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4 підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, ч.1 ст.205, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2016 року скасувати.

Провадження у справі в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Меркурій» про стягнення заборгованості закрити.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: