Справа №472/10/14-ц 30.06.2016 30.06.2016 30.06.2016
Справа 472/10/14-ц
Провадження № 22 ц/784/1549/16 Головуючий 1-ої інстанції Кучерявенко С.С.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

30 червня 2016 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Мурлигіної О.Я.,

суддів: Козаченка В.І., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участю:

представника відповідачки ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення

Веселинівського районного суду Миколаївської області

від 4 листопада 2014 року

за позовом

Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_5) звернулось із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_5 зазначав, що за умовами кредитного договору від 8 квітня 2008 року, укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4, останній отримав кредит у сумі 200 000 грн. на умовах, визначених договором, з кінцевим терміном повернення 8 квітня 2026 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки укладеним того ж числа між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3

Банк надав кредит, а ОСОБА_4 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав. У звязку з чим, відповідачці нараховано до сплати станом на 27 лютого 2013 року заборгованість за вказаним договором, а саме 453 996 грн. 18 коп. з яких: 198 264 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 110 053грн. 28 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 104 406 грн. 44 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобовязання за договором; 41 272 грн. 38 коп. - штраф (процентна складова).

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просив у рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - будинок, який знаходиться по вул. Миколаївській, 8-а, в смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області та земельну ділянку шляхом продажу Банком вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь - яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх дій, необхідних для здійснення продажу. Крім того, позивач просив виселити відповідачку та інших осіб, що зареєстровані або проживають у спірному будинку зі зняттям їх з реєстраційного обліку в органах МВС.

Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. На думку заявника, рішення, ухвалене судом першої інстанції, не відповідає обставинам справи та вимогам матеріального права.

Справа неодноразово переглядалася в апеляційному та касаційному порядку. Так, рішенням Апеляційного суду Мколаївської області від 13 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, про часткове задоволення позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 серпня 2015 року рішення суду скасовано, а справу передано на новий апеляційний розгляд. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2016 року рішення апеляційного суду скасовано з підстав, викладених в ухвалі. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з такого.

З доказів у справі вбачається, що 8 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит, за яким позичальнику надано 200 000 грн. кредиту строком до 8 квітня 2026 року зі сплатою 15% річних (т.1, а.с. 11).

Пунктом 2.4. договору встановлено обов'язок позичальника щомісяця до 8 числа кожного місяця здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 2 713,41 грн.

Також п.6.2 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником зобов'язання по погашенню кредиту, останній сплачує відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, що нараховані на суму не погашеної в строк заборгованості за кредитом, що становить 30 %.

У п. 6.4. вказаного договору сторони погодили, що кредитор має право при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п. п. 2.4., 6.2. договору, нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити пеню в розмірі 0,15 від суми простроченого платежу за кожен день прострочки.

Крім того, п. 6.6. зазначеного договору передбачена сплата штрафу у розмірі 10 % від суми невиконаного зобов'язання.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 8 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який складається з двох кам'яних будинків, зазначених в плані літерою А загальною площею 28,8 кв.м, житловою площею 14,2 кв.м та літ. Б загальною площею 54,40 кв.м, житловою площею 29,70 кв.м, який розташований по вул. Миколаївській, 8-а, в смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області, який належить відповідачці на підставі свідоцтва про право власності, виданого Веселинівською сільською радою Миколаївської області 29 лютого 2008 року (т.1 а.с.16).

За п.1.2 іпотечного договору, іпотека поширюється і на земельну ділянку загальною площею 1330 кв.м на якій розташовано домоволодіння і яка належить іпотекодавцеві на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія №918588, виданого Веселинівською селищною радою 18 лютого 2008 року.

З рахунку заборгованості ОСОБА_4 та меморіальних ордерів вбачається, що кредит винесено на прострочку 11 березня 2009 року. Останній платіж було здійснено позичальником 3 грудня 2009 року через касу Банку у розмірі 714 грн. ( т.2 а.с. 86-210).

У звязку з невиконанням позичальником своїх зобовязань ОСОБА_5 у травні 2011 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості, а також дострокове повернення суми кредиту, що передбаченого п. 5.2.4 кредитного договору. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року з позичальника та поручителя ОСОБА_3 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в солідарному порядку заборгованість за спірним кредитним договором станом на 23 лютого 2011 року у розмірі 265 222 грн.29 коп., з яких 198 264 грн. 08 коп. заборгованість за кредитом, 47518 грн. 80 коп. заборгованості по процентам, 19839 грн.41 коп. пені. Також з вказаних осіб та ПАТ «Акцент Банк» стягнуто 200 грн. (т.3 а.с.160-161). Рішення не виконане. За поясненнями представника відповідачки в апеляційному суді, заборгованість за кредитом не сплачена.

За розрахунками Банка позичальнику станом на 27 лютого 2013 року нарахована заборгованість за кредитним договором в розмірі 453 996 грн. 18 коп., з яких 198 264 грн. 08 коп. - заборгованість за кредитом; 110 053 грн. 28 коп. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 104 406 грн. 44 коп. пеня та 41 272 грн. 38 коп. штраф (процентна складова) (т. 1 а.с. 6, 67, т. 2 а.с. 211). У вказану суму входить заборгованість по кредиту, відсоткам та пені, яка стягнута рішенням суду від 24 червня 2011 року.

Вказані розрахунки проведені Банком з врахуванням рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 20 жовтня 2010 року, яким ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобовязано зменшити відсоток за користування кредитом за договором про іпотечний кредит від 8 квітня 2008 року до 15% річних (т.1, а.с. 99). Вказані обставини не заперечуються сторонами.

На вказані обставини суд уваги не звернув. Тоді як вони мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Згідно з п. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_5 позичальник ОСОБА_4 не виконує належним чином умови кредитного договору, маючи заборгованість по періодичним щомісячним платежам, є підстави для звернення стягнення на іпотечне майно, яке передано Банку ОСОБА_3

За рахунок іпотечного майна підлягає задоволенню 198 264 грн. 08 коп. заборгованості за кредитом; 110 053 грн. 28 коп. заборгованості по відсотках за користування кредитом. У вказану суму заборгованості входить 198 264 грн. 08 коп. заборгованість за кредитом, яка визначена заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року; а також 47518 грн. 80 коп. заборгованість по відсоткам стягнутим вказаним заочним рішенням.

Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки нерухомого майна.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 04 вересня 2013 року у справі за №6-73цс13.

Колегія суддів вважає, що для вказаних вимог не сплинув строк позовної давності. Зверненням Банку у травні 2011 року до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором перервалася позовна давність. У звязку з чим, при зверненні з позовом у квітні 2013 року, позивач вказаний строк не пропустив.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що до вимог про стягнення пені підлягає застосуванню позовна давність, про що просила відповідачка, від імені якої діє її представник ОСОБА_2 (т.3 а.с.51-53).

Враховуючи положення п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, пеня, як вид неустойки, в рахунок якої звертається стягнення на майно повинна, бути нарахована за рік. ОСОБА_5 звернувся до суду 2 квітня 2013 року, розмір пені обмежується останніми 12 місяцями перед звернення кредитора до суду з позовом та складає 52572 грн. 46 коп.

Разом з тим, вимоги Банку про звернення стягнення на майно для погашення штрафу є необґрунтованими.

Так, цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме п. 6.4 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань поданому договору , внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

Одночасно, п. 6.6. кредитного договору сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів.

Зміст вказаних пунктів договору свідчить про те, що штраф і пеня нараховуються за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором.

Враховуючи вказане та положення вимог ст. 549 ЦК України про те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, колегія суддів вважає, що їх одночасне застосування суперечить положенням, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Відповідний висновок викладений у постанові Верховного Суду України № 6-2003цс15 від 21 жовтня 2015 року, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає у відповідності до п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасуванню, з ухваленням нового, про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості станом на вказане число, в розмірі 360889 грн. 82 коп. з яких: 198 264 грн. 08 коп. заборгованість за кредитом, яка стягнута заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року; 110 053 грн. 28 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, в тому числі 47518 грн. 80 коп. заборгованості по відсоткам стягнутих вказаним заочним рішенням, та 52572 грн. 46 коп. пені.

Визначаючи спосіб звернення стягнення на іпотечне майно, колегія суддів враховує положення ч. 1 ст. 38 ЗУ «Про іпотеку», яка передбачає право іпотекодержателя від свого імені на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві.

З п. 1.2 договору іпотеки вбачається, що іпотека за цим договором поширюється і на земельну ділянку загальним розміром 1330 кв.м., яка належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Державного акту про право власності на землю.

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» у разі передачі в іпотеку будівлі (споруди) іпотека також поширюється на належну іпотекодавцю на праві власності земельну ділянку або її частку, на якій розташована відповідна будівля (споруда) і яка необхідна для використання цієї будівлі (споруди) за цільовим призначенням.

Таким чином звернути стягнення необхідно й на зазначену в договорі іпотеки земельну ділянку.

Як передбачено ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Визначення такої початкової ціни відповідає умовам іпотечного договору, пункту 1.3.2, а також пункту 1.4, в якому зазначено, що сторони погодилися з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки його вартість визначатиметься на підставі акта незалежної оцінки нерухомого майна або встановлюватиметься за домовленістю сторін.

Колегія суддів вважає, що підлягає скасуванню рішення й в частині позовних вимог про виселення.

Відмовляючи у задоволенні позову про виселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було дотримано вимог щодо порядку виселення мешканців житлового будинку, оскільки ним не направлялися письмові вимоги іпотекодержателя про звільнення житлового приміщення.

Між тим, з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки зі змісту ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст. 40 цього Закону. З врахуванням ч.2 ст.39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом ( за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Правова позиція такого змісту викладена у постанові Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року у справі за №6-455цс15.

Виходячи зі змісту ч.1 ст. 575 ЦК України, ст.1,ч.3ст.33,ч.ч.1.2 ст. 39 , ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України, та правової позиції у постанові Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справа № 6-875цс15, слід враховувати, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення ст. 40 цього Закону, так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

ОСОБА_5 позивачем не надано достовірних доказів про те, що предмет іпотеки був придбаний за кредитні кошти, а також доказів щодо можливості надання відповідачам іншого постійного житла взамін того, з якого їх запропоновано виселити, у виселенні відповідачів необхідно відмовити.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового, про відмову в задоволенні позову з інших, вказаних підстав.

У відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України та розяснень у п.6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» підлягають перерозподілу судові витрати.

Так, вимоги заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачуються судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення питання про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості).

Відповідно до п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за вимоги немайнового характеру станом на 1 січня 2013 року складає 114 грн.70 коп.

Отже з відповідачки на користь позивача належить стягнути (за звернення до суду першої та апеляційної інстанцій) судовий збір у розмірі 172 грн. 05 коп. (114 грн. 70 коп. + 57 грн. 35 коп.). Решту суми 5096 грн., з якої 3326 грн. 30 коп., сплачених за платіжним дорученням № BO1SD0228B038V від 28 лютого 2013 року та 1769 грн.70 коп., сплачених за платіжним дорученням №PROM4BIL74 від 14 листопада 2014 року ( т.1 а.с.2 , т.3 а.с. 72) необхідно повернути ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Доводи представника відповідачки про неможливість звернення стягнення на майно безпідставні. В даному випадку йдеться не про зміну способу виконання згаданого заочного рішення суду, а про реалізацію прав Банку на звернення стягнення на іпотечне майно для погашення боргів позичальника в межах вартості вказаного майна, в тому числі визначених рішенням суду про стягнення заборгованості.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 4 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Звернути стягнення на іпотечне майно - на житловий будинок, який складається з двох кам'яних будинків, зазначених в плані літерою А загальною площею 28,8 кв.м, житловою площею 14,2 кв.м та літ. Б загальною площею 54,4 кв.м, житловою площею 29,7 кв.м та земельну ділянку, які розташовані по вул. Миколаївській, 8-а, в смт Веселинове Веселинівського району Миколаївської області, та належать ОСОБА_3 на праві власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності, а також набранням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Звернення стягнення на вказане іпотечне майно здійснити для погашення заборгованості ОСОБА_4 перед Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК» станом на 27 лютого 2013 року за кредитним договором від 8 квітня 2008 року в розмірі 360889 грн. 82 коп. з яких: 198 264 грн. 08 коп. заборгованість за кредитом, яка стягнута заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2011 року; 110 053 грн. 28 коп. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, в тому числі 47518 грн. 80 коп. заборгованості по відсоткам стягнутих вказаним заочним рішенням, та 52572 грн. 46 коп. пені.

Встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК » 172 грн. 05 коп. судового збору.

Повернути Публічному акціонерному товариству комерційний банк «ПРИВАТБАНК» надмірно сплачений судовий збір при зверненні до суду першої інстанції відповідно до платіжного доручення № BO1SD0228B038V від 28 лютого 2013 року в сумі 3326 грн. 30 коп. та при зверненні до суду апеляційної інстанції відповідно до платіжного доручення №PROM4BIL74 від 14 листопада 2014 року в сумі 1769 грн. 70 коп., а всього 5096 грн.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про виселення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий О.Я.Мурлигіна

Судді: В.І. Козаченко

ОСОБА_6