Справа № 481/302/16-ц
Провадж.№ 2/481/242/2016
Р І Ш Е Н Н Я

іменем У К Р А Ї Н И

31.05.2016 рокуНовобузький районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Уманської О.В. за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новий Буг Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

встановив:

18 березня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на житловий будинок загальною площею 82,9 кв. м. з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою м. Новий Буг вул.Одеська, 39 за набувальною давністю.

В обґрунтування позову зазначено, що в грудні 1998 року між нею та відповідачемГрибовод О.І., була досягнута домовленість про купівлю-продаж житлового будинку, розташованого по вул. Одеській, 39 в м. Новому Бузі Миколаївської області.

Позивач сплатила гр. ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3000,00 гривень в рахунок придбаного житлового будинку, а відповідач після отримання грошових коштів виїхала проживати за іншою адресою, передала позивачу ключі від житлового будинку, оригінали документів на право власності на будинок та технічну документацію на нього. Позивач з 1998 року відкрито та безперервно користується вказаним житловим будинком, зробила в ньому капітальний ремонт, але договір купівлі-продажу будинку нотаріально оформлено не було, оскільки позивач не знала про необхідність укладення такого.

Позивач вважає, що весь цей час, а саме з 1998 року по теперішній час добросовісно, відкрито і безперервно володіє житловим будинком як власник. Вона не має можливості оформити угоду відчуження даного будинку в зв'язку з тим, що не визнано у встановленому законом порядку за нею право власності на житловий будинок.

У звязку з чим звернулася до суду позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності.

Позивач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала просила його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи судом повідомлялась належним чином, направила заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги вона визнала та не заперечувала проти задоволення позову.

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.

У зв'язку з чим, на підставі ст.ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксації судового процесу.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі матеріалів справи .

та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом відмовлено у прийнятті визнання відповідачем позовних вимог виходячи з того, що визнання права власності на майно за набувальною давністю з урахуванням тільки визнання позову відповідачем є неправильним, оскільки рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. При цьому судам слід мати на увазі, що у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про задоволення позову лише у випадках наявності для того законних підстав. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує розгляд справи. Визнання відповідачем позову у цій справі не є вирішальною обставиною за відсутності підстав, передбачених статтею 344 ЦК України.

Згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 належав на праві власності житловий будинок разом з належними будівлями та спорудами, який знаходиться в Миколаївській області м. Новий Буг по вулиці Одеській за № 39, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 24.06.1997 року (а.с. 20).

Житловий будинок, який розташований в Миколаївській області м. Новий Буг по вулиці Одеській за № 39, зареєстрований в Новобузькому районному бюро технічної інвентаризації на праві власності за ОСОБА_3, про що свідчить реєстраційний напис (а.с. 20 зворотна сторінка).

Згідно технічного паспорту на житловий будинок приватного фонду в Миколаївській області м. Новий Буг по вулиці Одеській за № 39, власником будинку, цілої частки, зазначено ОСОБА_3 (а.с. 16-18).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на земельну ділянку серії САК № 831156 виданого 07.05.2014 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки призначеної для індивідуального садівництва, за адресою Миколаївська область м. Новий Буг вулиця Одеська за № 39 ( а.с.21, 22)

Як видно із Акту обстеження від 24.02.2016 року складеного депутатом Новобузької міської ради Миколаївської області ОСОБА_4, у будинку за адресою Миколаївська область м. Новий Буг по вулиці Одеській за № 39 фактично проживають ОСОБА_2 з 1998 року ( а.с. 10). Дана підстава також підтверджується і записом у Будинковій книзі за № 1 ( а.с.14-15), що ОСОБА_2 зареєстрована в даному будинку з 25.12.1998 року.

Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до положень ст.. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною першою статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно зі статтею 220 Кодексу, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий є нікчемним.

Юридична необізнаність особи не є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Так, стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

За розясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, повязаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК).

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

З огляду на положення статті та розяснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років.

Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, оскільки право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду, то на момент прийняття рішення право володіння позивача не має бути припинено.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності.

Спірне майно перебувало у володінні власника майна, а позивачка користується спірним майном на підставі усної угоди купівлі-продажу (розписки) укладеної між сторонами, тобто за волею колишнього власника.

Так, добросовісність ОСОБА_2 на зазначений нею як початковий момент заволодіння вищезазначеним будинком була відсутня, оскільки вона знала, що власником житлового будинку залишається ОСОБА_3

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Відтак, підстав для визнання права власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_2 саме за набувальною давністю, відповідно до ст. 344 ЦК України, немає.

Такий висновок суду узгоджується і з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ висловленою в ухвалі від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-26282св14 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, а саме, що не завжди суди беруть до уваги те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Це призводить до помилки у правовідносинах, і до договірних правовідносин застосовуються правовідносини набувальної давності.

Крім того, такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі № 911/130/14 / 3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, де зазначено, що відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2, про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявності сукупності умов для набуття права власності за набувальною давністю, що передбачено положеннями ст. 344 ЦК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 64, 88, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Новобузький районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з моменту проголошення, а особами, які беруть участь у справі але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення..

Суддя