Справа № 650/674/15-ц
провадження № 2/650/10/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого судді Сікора О.О.,

за участю секретаря Ялаєвої Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Велика Олександрівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, після неодноразових уточнень, просить стягнути з відповідача на свою користь 105439,87 грн. в рахунок боргу за договором позики від 22.02.2010 року, з яких: 85028,51 грн. сума невиконаного зобовязання з урахуванням індексу інфляції за період з 01.01.2013 року по 01.06.2015 року; 10411,36 грн. три відсотки річних за прострочення виконання грошового зобовязання за період з 01.06.2012 року по 01.06.2015 року; 10000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначив, що 11.04.2012 року Великоолександрівським районним судом Херсонської області ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 22.02.2010 року в сумі 14000 доларів США, яке рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 30.05.2012 року змінено із зазначенням у його резолютивній частині про стягнення 112000 грн. замість 14000 доларів США.

Зважаючи на те, що зобовязання між сторонами відповідно до договору позики не припинилось із ухваленням судом рішення, відповідачка грошові кошти не повертає та враховуючи, що сума боргу за вищевказаним договором позики судовим рішенням стягнута в національній валюті, позивач заявляє про своє право на отримання відшкодування відповідно до ст. 625 ЦК України у вигляді зобовязання боржника сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Також позивач стверджує, що неправомірними діями відповідачки, які виявились у невиконанні ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 30.05.2012 року, йому завдано моральної шкоди, яка полягає у тому, що він змушений брати в борг у знайомих для забезпечення першочергових потреб, у необхідності докладання додаткових зусиль з метою організації свого життя, обмеженні своїх витрат, неможливості забезпечення потреб в проведені ремонту будинку.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Пояснив, що з початку 2015 року через державну виконавчу службу на його користь щомісячно перераховується близько 400 грн., які, при здійсненні обрахунку згідно ст. 625 ЦК України не враховував вважаючи, що виконавча служба їх зараховує як компенсацію за витрати понесені ним у зв'язку з оплатою експертизи, а не в рахунок погашення боргу згідно рішення. Вважає, що у своїх розрахунках не помиляється, вони проведенні у відповідності до діючого законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялась належним чином. Під час судового розгляду позовні вимоги не визнавала, просила суд відмовити у їх задоволені. Пояснювала, що грошові кошти за договором позики позивачу повернула, а через виконавчу службу здійснюється щомісячне утримання з її пенсії.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову, просив у його задоволенні відмовити за необґрунтованістю, вказавши на відсутність змоги з боку відповідачки виконувати рішення суду з причини накладення арешту на усе належне їй майно. Розрахунки позивача вважає необґрунтованими та проведеними із порушенням вимог закону. Вказав на згоду відповідачки на розгляд справи за відсутності інших її представників.

Представник відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином.

Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши, оцінивши та проаналізувавши матеріали і докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 11.04.2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором позики від 22.02.2010 року в сумі 14000 доларів США та судові витрати в сумі 1120 грн.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 30.05.2012 року вказане рішення змінено, а саме у його резолютивній частині зазначено про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 112000 грн. замість 14000 доларів США в рахунок боргу за договором позики від 22.02.2010 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Таким чином рішення суду першої інстанції набрало законної сили 30.05.2012 року.

Згідно листа начальника відділу ДВС Бериславського РУЮ Херсонської області від 10.07.2015 року № 2112/06-50/5 та від 05.11.2015 року № 4218/06-50/5 вбачається, що вказане рішення суду звернуто до примусового виконання 25.06.2012 року та на час розгляду справи виконавче провадження не завершене. Щомісячно з пенсії відповідачки утримуються кошти у розмірі 20 відсотків від пенсії та перераховуються стягувачу.

Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 відкритому у ПАТ «ОСОБА_6 ОСОБА_4», особовий рахунок № 49 від 17.08.2015 року на рахунок позивача щомісячно здійснюється перерахування 398,28 грн. в рахунок часткового погашення заборгованості.

Зазначені обставини підтвердили і сторони в судовому засіданні пояснивши, що з боку відповідачки на користь позивача починаючи з 01.01.2015 року по 01.06.2015 року через виконавчий відділ здійснювались щомісячні перерахування в сумі 398,28 грн. Оригінали відповідних платіжних доручень були оглянуті у судовому засіданні. Віднесення виконавчою службою частини із сплачених коштів в рахунок компенсації проведеної експертизи в сумі 2500 грн. не можуть свідчити про не сплату відповідачкою частини основного боргу, оскільки стягувались вказані суми в рахунок погашення боргу за рішенням суду і відповідачка мала підстави сприймати такі відрахування саме таким чином.

Із зазначеного судового рішення, яке не виконано, вбачається, що фактично між сторонами продовжують існувати правовідносини із укладення та виконання договору позики предметом якого є сума виражена в іноземній валюті із визначенням її еквіваленту у національній грошовій одиниці.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, вирішуючи спір між сторонами, суд виходив з позиції позивача, який зазначив у позові та послідовно стверджував, що між ним та відповідачем існують правовідносини предметом яких є іноземна валюта виражена у сумі 14000 доларів США, еквівалент якої він, на підставі вказаних рішень судів та за своїм вибором, визначив у гривні в сумі 112000 грн., тобто на день ухвалення рішення суду першої інстанції.

Так, відповідно до положень ч.2 ст.192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу.

Такими чином, судом встановлено, що у період з 01.06.2012 року по 01.06.2015 року у відповідача існували зобовязання перед позивачем щодо повернення грошових коштів за договором позики від 22.02.2010 року, а саме: у період з 01.06.2012 року по 01.01.2015 року існувала заборгованість у сумі 112000 грн.; та з урахуванням щомісячної виплати суми у розмірі 398,28 грн.: за січень 2015 року - 111601,72 грн., лютий 2015 року 111203,72 грн., березень 2015 року 110805,16 грн., квітень 2015 року 110406,88 грн., травень 2015 року - 110008,60 грн.

Зважаючи на таке, застосуванню підлягає ч.2 ст.625 ЦК України у частині настання у боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, відповідальності у вигляді обовязку сплатити три проценти річних від простроченої суми за період з 01.06.2012 року по 01.06.2015 року, який охоплюється трирічним строком позовної давності згідно ст. 257 ЦПК України, про застосування якої заявила відповідачка у письмових запереченнях.

Твердження відповідача про необхідність застосування строку позовної давності, обраховуючи її перебіг з 11.04.2012 року, суд вважає необґрунтованим, оскільки при застосуванні ст. 625 ЦК України строк позовної давності обраховується з дня виникнення у особи права заявити відповідну вимогу, а не з дня коли кредитор зрозумів, що його права порушені з боку боржника.

Отже, загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідача, що обрахована за період з 01.06.2012 року по 01.06.2015 року, з урахуванням трьох процентів річних, становить 10065,09 грн. При цьому здійснено обрахунок за наступним алгоритмом:

0,03 / 365 * 112000 грн. * 214 (01.06.2012 року 31.12.2012 року) = 1969,97 грн.,

0,03 * 112000 грн. * 2 (01.01.2013 року 31.12.2014 року) = 6720 грн.,

0,03 /365 * 111601,72 грн. * 31 (01.01.2015 року 31.01.2015 року) = 284,35 грн.,

0,03 /365 * 111203,44 грн. * 28 (01.02.2015 року 28.02.2015 року) = 255,92 грн.,

0,03 / 365 * 110805,16 грн. * 31 (01.03.2015 року 31.03.2015 року) = 282,32 грн.,

0,03 / 365 * 110406,88 грн. * 30 (01.04.2015 року 30.04.2015 року) = 272,24 грн.,

0,03 / 365 * 110008,60 грн. * 31 (01.05.2015 року по 31.05.2015 року) = 280,29 грн.

Розрахунок трьох процентів річних наведений позивачем суд не може прийняти до уваги, з тих підстав, що позивач у своїх рахунках не врахував щомісячної виплати суми у розмірі 398,28 грн. в період з 01.01.2015 року по 01.06.2015 року та відхилився він правила нарахування трьох процентів річних за ч.2 ст. 625 ЦК України. Позивач здійснив нарахування трьох процентів річних на три проценти річних за попередній період, що не відповідає зазначеному положенню, оскільки нарахування трьох процентів річних здійснюється на суму простроченого зобовязання, яке виникло на підставах визначених ст. 11 ЦК України.

Вимоги позивача щодо стягнення на його користь суми обрахованої виходячи з суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення згідно ч.2 ст. 625 ЦК України суд вважає необґрунтованими виходячи з того, що прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування зазначеного положення закону щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Так, нормами Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі 6-36736вов10). Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

При вирішенні питання про можливість індексації 112000 грн., які є еквівалентом 14000 доларів США не підлягає застосуванню Постанова ВСУ від 06.06.2012 року № 6-49цс12, на яку послався позивач, оскільки викладена у ній правова позиція щодо того, що грошовим зобовязанням може бути і зобовязання яке виражено в грошовому еквіваленті в іноземній валюті, висловлена при розвязанні іншого спору предметом якої не була іноземна валюта. При розгляді справи у якій висловлено правову позицію, питання, що підлягає зясуванню у даній справі, не вирішувалось, суд не висловлювався щодо можливості індексації іноземної валюти, що була предметом договору, стягнутої за рішенням суду в гривневому еквіваленті.

Позивач стверджуючи про необхідність індексації 112000 грн. посилається на ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 30.05.2012 року, якою було стягнуто саме 112000 грн., що у відповідності до ч.3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Дійсно, даною статтею передбачено, що не підлягають доказуванню обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи щодо яких встановлено ці обставини. Однак, той факт, що судом стягнуто 112000 грн. лише свідчить про еквівалент гривні до долара США на час ухвалення рішення, а не про те, що предметом позики була зазначена сума або з ухваленням рішення виникли нові правовідносини.

Цивільне законодавство не містить заборони, при захисті прав порушених внаслідок невиконання грошового зобовязання вираженого в іноземній валюті, посилатись на таку валюту із визначенням її еквіваленту до гривні на час розгляду відповідного спору, оскільки останній визначається на день здійснення платежу, яким є фактична виплата коштів, тобто реальне виконання зобовязання.

Ухвалення рішення суду про стягнення боргу за договором позики не є тим випадком, який призводить до виникнення нових прав та обовязків на підставі рішення суду, оскільки не встановлений актами цивільного законодавства у відповідності до ч.5 ст.11 ЦК України.

За наведених вище обставин, у задоволенні вимог позивача про стягнення інфляційних втрат необхідно відмовити.

Вимоги позивача про стягнення з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди 10000 грн. не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до ч. 5 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Разом з тим, наслідки порушення договору позичальником установлені ст.ст. 625, 1050 ЦК України, які не передбачають відшкодування моральної шкоди. Не встановлює такої відповідальності й укладений між сторонами договір позики грошей, а відтак правові підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

На думку суду зазначені норми закону регулюють правовідносини, що виникають внаслідок заподіяння позадоговірної шкоди і на спірні правовідносини не поширюється.

Посилання відповідачки на відсутність правових підстав для задоволення позову повністю, з причини повернення відповідачу суми боргу за позикою, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки таке твердження спростоване у порядку ч.3 ст. 61 ЦПК України. Відсутність у позивачки умислу на невиконання рішення суду, на чому остання та її представники наполягали під час розгляду справи, з причини відсутності коштів для цього та накладення арешту на майно, також не може бути прийняте судом, оскільки законодавець пов'язує можливість застосування ст. 625 ЦК України лише із самим фактом невиконання зобовязання, яке згідно ст. 607 ЦК України може бути припинено неможливістю його виконання лише у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Таких обставин відповідачка не навела.

Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат, у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, та враховуючи результат вирішення справи, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача у рахунок повернення витрат зі сплати судового збору 100,17 грн.

При цьому, суд виходив із суми судового збору, що підлягала сплаті відповідно до вимог закону в розмірі 1054,40 грн., а не із суми, що була сплачена позивачем в розмірі 1311,59 грн. згідно квитанції № 32 від 09.06.2015 року на суму 1197,04 грн. та квитанції № 31 від 16.12.2015 року на суму 113,75 грн. Питання про повернення суми судового збору внесеному в більшому розмірі вирішується у порядку встановленому законом.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 179, 209, 212 ЦПК України, ст. 625 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 10065,09 грн., яка становить три проценти річних від суми боргу за договором позики від 22.02.2010 року за період з 01.06.2012 року по 01.06.2015 року.

В іншій частині позову відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 100,17 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: ___________________ О.О. Сікора