Номер провадження 2/754/2543/16
Справа №754/2570/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2016 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді : Галась І.А.

при секретарі - Ленській Т.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому (з урахуванням уточнень позовних вимог) просила суд визнати недійсними п. 1.3 та 1.4 шлюбного контракту, укладеного між позивачем та відповідачем 09.12.2014 року; визнати за позивачкою право спільної часткової власності на 2/3 частини будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та право спільної часткової власності на 2/3 земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за відповідачем право спільної часткової власності на 1/3 частини вищевказаного будинку та право спільної часткової власності на 1/3 вказаної земельної ділянки. Також стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно шлюбного договору, укладеного між сторонами 09.12.2014р., сторони домовились, що набуте в період зареєстрованого шлюбу майно: 2/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1 буде належати на праві приватної власності ОСОБА_2; 1/3 частини жилого будинку по вул. Деснянській, Деснянського району м. Києві буде належати по праві приватної власності ОСОБА_1 Автомобіль марки Toyota, модель Venza 2011 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, буде належати на праві приватної власності ОСОБА_1 Зазначає, що в п. 1.3 шлюбного договору всупереч вимогам ч. 5 ст. 93 СК України здійснена передача майна, право на яке підлягає державній реєстрації, в зв'язку з чим в порушення норми Сімейного кодексу України шлюбним договором підмінено договір відчуження майна, який підлягає нотаріальному посвідченню та реєстрації. Також у випадку оформлення договору відчуження майна, згідно вимог чинного законодавства України, в обов'язковому порядку контролюється дотримання прав та інтересів спільної дитини, що не було здійснено. Позивачка зазначає, що п.1.4 шлюбного договору ставить її у невигідне матеріальне становище, також шлюбний договір не враховує інтереси дочки, оскільки відповідач ухиляється від сплати аліментів на дитину, шлюбний договір обмежує її інтереси.

В судове засідання позивачка, її представник не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином у встановленому законом порядку, в наданій суду заяві просили провести розгляд справи за їх відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі, посилаючись на їх необгрутованість та безпідставність.

Судом встановлено, що 04 листопада 1998 року сторони зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Мінського району м. Києва. У період шлюбу народилася донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 січня 2015 року, яке набрало законної сили 26.01.2015 року, позов між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 10 лютого 2010 року, жилий будинок АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Свідоцтво видано на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 лютого 2010 р. № 115-С/ЖБ.

09 грудня 2014 року між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Майоровою А.В., зареєстровано в реєстрі за №5896, відповідно до п.1 якого сторони вирішили змінити основне правило ст. 60 Сімейного кодексу України, а саме, сторони домовились, що за цим договором право спільної сумісної власності подружжя не розповсюджується на нерухоме майно, придбане ними під час шлюбу.

Згідно п. 1.3 договору сторони домовились, що набуте в період зареєстрованого шлюбу майно: 2/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1 буде належати на праві приватної власності ОСОБА_2, 1/3 частина жилого будинку АДРЕСА_1 буде належати на праві приватної власності ОСОБА_1 Автомобіль марки Toyota модель Venza 2011 року випуску, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, буде належати на праві приватної власності ОСОБА_1

Згідно п.1.4 сторони стверджують, що умови цього шлюбного договору не погіршують матеріальний стан будь-кого із них і відповідають загальним принципам їх спільного життя.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно вимог ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до положено ст. 92 СК України шлюбний договір може бути укладено особами, які подали заяву про реєстрацію шлюбу, а також подружжям. На укладення шлюбного договору до реєстрації шлюбу, якщо його стороною є неповнолітня особа, потрібна письмова згода її батьків або піклувальника, засвідчена нотаріусом.

Згідно ст. 93 СК України шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Шлюбний договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.

Відповідно до вимог ст. 97 СК України у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім'ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу. У шлюбному договорі сторони можуть передбачити використання належного їм обом або одному з них майна для забезпечення потреб їхніх дітей, а також інших осіб. Сторони можуть включити до шлюбного договору будь-які інші умови щодо правового режиму майна, якщо вони не суперечать моральним засадам суспільства.

Статтею 100 СК України передбачено, що одностороння зміна умов шлюбного договору не допускається. Шлюбний договір може бути змінено подружжям. Угода про зміну шлюбного договору нотаріально посвідчується. На вимогу одного з подружжя шлюбний договір за рішенням суду може бути змінений, якщо цього вимагають його інтереси, інтереси дітей, а також непрацездатних повнолітніх дочки, сина, що мають істотне значення.

Одностороння відмова від шлюбного договору не допускається. Подружжя має право відмовитися від шлюбного договору. У такому разі, за вибором подружжя, права та обов'язки, встановлені шлюбним договором, припиняються з моменту його укладення або в день подання нотаріусу заяви про відмову від нього. (ст. 101 СК України).

Відповідно до ст. 103 СК України шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

З урахуванням вищевикладеного, у даному випадку відсутні підстави вважати, що існують підстави для визнання п.п. 1.3, 1.4 шлюбного договору недійсними та що вони ставлять позивачку у невигідне матеріальне становище та не враховують інтереси дитини.

Уклавши шлюбний договір, сторони погодили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин. Сторони однаково розуміли значення, умови договору, його природу і правові наслідки, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі.

Твердження позивачки про те, що існують підстави для визнання п.1.3, 1.4 шлюбного договору недійсними відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України суд вважає необґрунтованими та безпідставними, а вимоги про визнання права спільної часткової власності на 2/3 частини будинку такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Протягом судового розгляду стороною позивача не було надано доказів набуття подружжям в період шлюбу права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, в зв'язку з чим суд позбавлений можливості дійти висновку про обгрутованість вимоги про визнання права власності на 2/3 частини даної земельної ділянки за позивачкою.

На підставі викладене, керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 88, 89, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: