АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 608/2415/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Парфенюк В.І.
Провадження № 22-ц/789/269/16 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Гурзель І. В., Фащевська Н. Є.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

з участю сторін - представника відповідача ОСОБА_1 -

адвоката Говзана М.М., представника позивача -

ОСОБА_3 - адвоката Мовчана А.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 23 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу в сумі 79696 грн. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що вказаний борг виник внаслідок невиконання відповідачем рішення суду про стягнення коштів за договором позики та складає різницю в зв'язку зі зміною офіційного курсу долара НБУ станом на день виконання судового рішення, а саме на 07.10.2014 року.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 було задоволено та стягнуто в його користь з ОСОБА_1 79696 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2015 року рішення суду першої інстанції залишено без змін, виключено з мотивувальної частини рішення посилання суду на ч.2 ст.625 ЦК України.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2015 року рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 31 березня 2015 року скасовано з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи позивачем було уточнено позовні вимоги й просив стягнути з відповідача в його користь 80713,72 грн., з яких: 15145,86 грн. - 3% річних, 31442,71 грн. інфляційних нарахувань і 34125,15 процентів за користування чужими грошовими коштами.

Рішенням Чортківського районного суду від 23 грудня 2015 року вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 11 420 грн. 11 коп. 3 % річних, 21 568 грн. 28 коп. інфляційних втрат та 24 488 грн. 51 коп. процентів за користування грошовими коштами, а всього 57 476 грн. 90 коп. та 574 грн. 69 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначене рішення, вважаючи його незаконним, необґрунтованим, ухваленим у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що право на звернення до суду з позовом про застосування наслідків невиконання грошового зобов'язання у ОСОБА_3 виникло з 02.11.2009 року, оскільки станом на 01.11.2009 року ОСОБА_1 не виконав взяті на себе боргові зобов'язання. А тому, з врахуванням передбаченого законом трирічного строку позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом останній до задоволення не підлягав. Також, на думку апелянта ОСОБА_3 мав право на одержання процентів від суми позики лише протягом строку дії договору, тобто до листопада 2009 року, а після його закінчення, у разі прострочення виконання грошового зобов'язання застосовуванню підлягали лише положення ст.625 ЦК України.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Говзан М.М. апеляційну скаргу свого довірителя підтримав повністю, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_3 і його представник адвокат Мовчан А.О. апеляційної скарги не визнали, рішення суду вважають законним і обгрунтованим, таким, що скасуванню не підлягає.

Заслухавши думку сторін і їх представників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення Чортківського районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до часткового задоволення, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з доведеності факту порушення відповідачем грошового зобов'язання та наявності у зв'язку з цим правових підстав для застосування наслідків невиконання грошового зобов'язання, передбачених ст.625 ЦК України та стягнення процентів, передбачених ст.1048 ЦК України в межах строку позовної давності (за останні три роки), про застосування якої стороною відповідача заявлено в ході розгляду справи.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції, як такими, що відповідають вимогам закону й зроблені на підставі наявних у справі доказів.

Так, судом встановлено, що 01.09.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, згідно з яким останній отримав кошти в сумі 16000 доларів США та зобов'язався повернути зазначену суму до 01.11.2009 року.

Взяті на себе зобов'язання за договором ОСОБА_1 не виконав.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 30.04.2010 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та стягнуто в його користь з ОСОБА_1 борг в сумі 16000 доларів США, що в еквівалентно 127 824 грн. (а.с.7).

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 19.10.2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а резолютивну частину рішення суду в частині стягнення грошових коштів викладено в наступній редакції: "Стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 127 824 грн. боргу, що еквівалентно 16000 доларів США." (а.с.8).

07.10.2014 року ОСОБА_1 повністю сплатив борг ОСОБА_3 (а.с.9-10).

За ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно вимог ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом ( ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом ч.3 ст.1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплатити проценти за користування грошима, передбачені ст.1048 та суму передбачену ст.625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

При цьому, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу, на що звернуто увагу Верховним Судом України в правовій позиції, викладеній у постанові від 02.09.2015 року (справа № 6-369цс15), яка відповідно до ч.1 ст.360-7 є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно до вимог ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Заперечуючи відносно позову в суді першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 просив застосувати до правовідносин, що виникли між сторонами позовну давність (а.с.191-192).

Встановивши факт неналежного виконання відповідачем свого зобов'язання за договором позики, укладеним з позивачем, суд першої інстанції, на думку колегії суддів прийшов до вірного висновку про наявність правових підстав для застосування наслідків невиконання грошового зобов'язання, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України в частині стягнення з відповідача в користь позивача 3 % річних, а також положень ст.1048 ЦК України, яка передбачає сплату процентів за користування грішми.

Беручи до уваги те, що зобов'язання сторін за договором припиняється виконанням, проведеним належним чином, а суми, передбачені ст.625 ЦК та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу, вірними колегія суддів вважає й висновки суду першої інстанції про необхідність стягнення вказаних сум у межах строку позовної давності, що відповідно до вимог закону складає три роки, й про що відповідачем було заявлено в суді першої інстанції, тобто за період з 15.10.2011 року до 06.10.2014 року з врахуванням дати звернення позивача до суду за захистом порушеного права (15.10.2011 року) та дати повного виконання зобов'язання ОСОБА_1 за договором позики (07.10.2014 року).

Доводи апеляційної скарги щодо спливу строку позовної давності 02.11.2012 року за вимогами позивача з врахуванням встановленого договором строку виконання зобов'язання (до 01.11.2009 року) та необхідністю у зв'язку з цим відмови у позові в повному обсязі колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказаний строк позовної давності стосується вимог про стягнення боргу за договором позики, які не є предметом розгляду у даній справі (рішення з цього приводу ухвалено судом ще 30.04.2010 року). Натомість предметом уточненого позову є стягнення сум, передбачених ст.ст.625 та 1048 ЦК України, які нараховуються до моменту фактичного повернення боргу, а тому з врахуванням, що борг повернуто лише 07.10.2014 року, а позивач звернувся з позовом до суду 15.10.2014 року, судом першої інстанції вірно застосовано вимоги закону щодо строку позовної давності, та визначено вказаний період з 15.10.2011 року до 06.10.2014 року.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги в частині безпідставності стягнення судом процентів за користування грошовими коштами з посиланням на те, що право на одержання процентів позивач мав лише протягом строку дії договору, оскільки такі суперечать як вимогам ч.1 ст.1048, ч.3 ст.1049 ЦК України, так і правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 6-369цс15 від 02.09.2015 року, про що згадувалось вище.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, як підстави для скасування рішення суду першої інстанції, що полягає у прийнятті судом заяви позивача про зміну предмета й підстави позову, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки, по-перше заява про збільшення розміру позовних вимог (а фактично доповнення позову з інших підстав і з іншим предметом) була подана позивачем ОСОБА_3 до початку нового розгляду справи по суті після скасування Вищим Спеціалізованим Судом ухвалених у справі рішень, тобто без порушення вимог ЦПК, які регламентують подачу такої заяви (оскільки після скасування рішень розгляд справи проводився заново), а по-друге, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування лише, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, що в даному випадку не знайшло свого підтвердження.

Разом з тим, з висновками суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних сум колегія суддів погодитись не може, оскільки такі зроблені без врахування обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права.

Так, нормами ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ, передбачено, що індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає тільки грошова одиниця України, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене в гривні.

Встановивши, що договір позики між сторонами по справі був укладений в іноземній валюті, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення інфляційних втрат.

При цьому, оскільки ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється тільки на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення, ухвалення судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природи грошового зобов'язання як такого, що визначено в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції.

Враховуючи наведене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача в користь позивача інфляційних сум до задоволення не підлягали.

Вірним є застосування для розрахунку трьох процентів річних за кожен день прострочення формули, згідно якої такий розмір обчислюється виходячи з суми боргу х 3% : 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення, а також формули для обрахунку процентів.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на той факт, що при визначенні сум процентів за користування грошовими коштами, передбачених ст.1048 ЦК України судом першої інстанції допущено помилки в обрахунках, а саме:

127824 грн. х 7,75% : 365 днів х 159 днів = 4315 грн. 37 коп. за період з 15 жовтня 2011 року до 22 березня 2012 року;

127824 грн. х 7,0% : 365 днів х 507 днів = 12428 грн. 70 коп. за період з 23 березня 2012 року до 12 серпня 2013 року;

127824 грн. х 6,5% : 365 днів х 245 дні = 5576 грн. 98 коп. за період з 13 серпня 2013 року до 14 квітня 2014 року;

127824 грн. х 9,5% : 365 х 93 дні = 3094 грн. 04 коп. за період з 15 квітня 2014 року до 16 липня 2014 року;

127824 грн. х 12,5% : 365 х 82 дні = 3589 грн. 58 коп. за період з 17 липня 2014 року до 06 жовтня 2014 року.

Загальна сума процентів становитиме: 4315,37 + 12428,70 + 5576,98 + 3094,04 + 3589,58 = 29004 грн. 67 коп.

Всього з відповідача в користь позивача підлягає стягненню 40424,78 грн., з яких: 11420,11 грн. - 3 % річних та 29004,67 грн. - проценти за користування грошовими коштами.

З врахуванням зміни суми, що підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, зміні підлягає й розмір судових витрат, що підлягають стягнення в користь останнього й складатимуть 404 грн. 25 коп.

Згідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право змінити рішення.

У відповідності до п.п.3, 4 ч.1 ст.309 Цивільного процесуального кодексу України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, рішення Чортківського районного суду від 23.12.2015 року підлягає частковій зміні з ухваленням колегією суддів нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 3 % річних від суми боргу за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 11420 грн. 11 коп. та процентів за користування грошовими коштами в сумі 29004 грн. 67 коп., а всього - 40424 грн. 78 коп. та 404 грн. 25 коп. судового збору.

Керуючись ст.ст.307 ч.1 п.2; 309 ч.1 п.п.3, 4; 313; 314 ч.2, 316 ч.1; 317 ч.1; 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.256, 257, 267 ч.4, 625, 631 ч.1, 1046, 1048, 1049 Цивільного кодексу України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Чортківського районного суду від 23 грудня 2015 року - змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в такій редакції: "Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задовольнити частково. Стягнути ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 11420 (одинадцять тисяч чотириста двадцять) грн. 11 коп. - 3 % річних та 28948 (двадцять вісім тисяч дев'ятсот сорок вісім) грн. 64 коп., а всього - 40368 (сорок тисяч триста шістдесят вісім) грн. 75 коп. за невиконання грошового зобов'язання та 403 (чотириста три) грн. 68 коп. судових витрат".

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.Б. Щавурська

Судді : І.В. Гурзель

Н.Є.Фащевська