АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/1874/16 Головуючий: 1 інстанції
Справа: №640/308/16-ц Якуша Н.В..
Категорія: договірні Доповідач: Міненкова Н.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2016 судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого- Міненкової Н.О.,

суддів- Зазулинської Т.П.

Кругової С.С.

за участю секретаря: Михайлюка А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном, виселення та вселення, -

В С Т А Н О В И Л А:

В жовтні 2015 року у суд звернувся ОСОБА_3. Просив усунути перешкоди у користуванні нежитловими приміщеннями підвалу, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Виселити ОСОБА_4 з нежитлових приміщень підвалу і зобов'язати не чинити перешкоди у здійсненні права користування власністю. Вселити позивача до цих приміщень.

Уточнюючи позов 23 жовтня 2015 року позивач просив усунути перешкоди у здійсненні права користування позивачем нежитловими приміщеннями підвалу, зобов'язати відповідача та пов'язаних з ним осіб, звільнити нежитлові приміщення, вселивши в ці приміщення ОСОБА_3 та зобов'язати не чинити перешкоди у здійсненні права користування приміщеннями.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що є власником нежитлових приміщень підвалу № І, ІІ, ІІа, ІІб, Ш, Ша, Шб, ІУ, ІУа, Уб, Уа, ХLУІІ, ХLУІІа в житловому будинку літ. А-6, загальною площею 140,0 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1, але не має можливості користуватися своєю власністю у зв'язку з тим, що приміщення використовуються відповідачем. В приміщенні знаходяться інші особи, які використовують його з дозволу відповідача, що перешкоджає йому користуватися своєю власністю.

Справа була розглянута за відсутності відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 26 січня 2016 року відмовлено в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права користування нерухомим майном, № І, ІІ, ІІа, ІІб, Ш, Ша, Шб, ІУ, ІУа, Уа, Уб, ХLУІІ, ХLУІІа в житловому будинку літ. А-6, загальною площею 140,0 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1, яке належить йому на праві власності за рішенням суду, виселенні та вселенні.

Не погодився з рішенням ОСОБА_3 й у апеляційній скарзі просить рішення скасувати.

Посилається на те, що судом не було враховано, що згідно з рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року йому належить право власності на нежитлові приміщення № І, ІІ, ІІа, ІІб, Ш, Ша, Шб, ІУ, ІУа, Уа, Уб, ХLУІІ, ХLУІІа в житловому будинку літ. А-6, загальною площею 140,0 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1.

Згідно з цим рішенням була проведена реєстрація права власності на спірні приміщення, але відповідач в добровільному порядку відмовляється їх звільнити.

Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки його доводам, що в приміщеннях, які належать йому на праві власності здійснюють комерційну діяльність суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи, що є перешкодою для користування власністю.

Проти апеляційної скарги заперечував ОСОБА_4 і в письмових запереченнях зазначав, що позивачем не доведена в суді наявність взагалі хоча б якихось перешкод у користуванні спірними нежитловими приміщеннями. Нежитлові приміщення належали його матері ОСОБА_5, яка й розпоряджалася ними, він приміщення не займав. Крім того зазначав, що позивачу належить лише частина приміщень, що розташовані в підвалі по АДРЕСА_1.

Щодо розташування в приміщеннях офісів юридичних осіб, то також вважає, що до нього вони не мають ніякого відношення, а безпосередньо до зазначених в позові юридичних осіб позивач ні з якими вимогами не звертався. Вважав правильними висновками суду, що вимоги про виселення регулюються нормами Житлового Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши сторони, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судовим розглядом було встановлено, що 19 травня 2015 року проведена державна реєстрація права власності на нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку літ. «А-6», загальною площею 140 кв.м., які розташовані за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер НОМЕР_1 від 19.06.2015 року, виданий Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області.

Вимоги позивача полягали в усунені перешкоди у здійсненні права користування зазначеними нежитловими приміщеннями, виселення відповідача з приміщень та вселення в них позивача та зобов'язанні відповідача не чинити перешкоди у здійсненні права користування нежитловими приміщеннями.

В уточнених позовних вимогах від 23.10.15р. позивач просив зобов'язати відповідача звільнити приміщення та вселити його, зобов'язати не чинити перешкоди у користуванні ними, просив надати доступ до цих приміщень. (а.с33).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено те, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні позивачем права користування спірними нежитловими приміщеннями. Крім того, суд вважав, що вимоги про виселення особи із нежитлових приміщень регулюються нормами Житлового Кодексу, а вимога щодо зобов'язання інших осіб не чинити перешкоди також не конкретизована.

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні спірними приміщеннями та зобов'язанні відповідача не чинити перешкод та забезпечити доступ до спірних приміщень.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950р., ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. №-457/97-ВР, а також ст.1 Протоколу №-1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу( а.с.16 ЦК).

Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, і.т.д.

Судовим розглядом було встановлено, що на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року за ОСОБА_3 визнано право власності на нежитлові приміщення № І, ІІ, ІІа, ІІб, Ш, Ша, Шб, ІУ, ІУа, Уб, Уа, ХLУІІ, ХLУІІа в житловому будинку літ. А-6, загальною площею 140,0 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1, загальною вартістю 4 654 489 (чотири мільйони шестсот п'ятьдесят чотири тисячі чотириста вісімдесят дев'ять) грн.00 коп.

19.06.2015 року право власності було зареєстровано за ОСОБА_3, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно індексний №-НОМЕР_1 від 19.06.2015 року. (а.с.20).

Відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК на об'єкти нерухомості право власності виникає з моменту державної реєстрації. А тому ОСОБА_3 набув право власності на нерухоме майно 19 червня 2015 року і з цього часу у нього виникло право безперешкодного користуватися спірними приміщеннями.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 22 квітня 2015 року було частково змінено рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 21 березня 2016 року (виправлення описки від 30 березня 2016 року), яка суті рішення не змінила щодо власника спірного майна.

З зазначених рішень судів вбачається, що нежитлові приміщення належали ОСОБА_5 та були передані в іпотеку в забезпечення договірних зобов'язань ОСОБА_4 за договором позики, укладеним ним 03.08.2012 року з ОСОБА_3

ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року . Спадщину після її смерті на зазначені нежитлові приміщення прийняв ОСОБА_4, який фактично, з прийняттям спадщини, мав право на користування спадковим майном, так як відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Звертаючись у суд з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю позивач зазначав, що він як власник позбавлений можливості безперешкодно користуватися своєю власністю, так як відповідач здійснює в приміщеннях, підприємницьку діяльність

Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс, тощо).

Правомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення( відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує що робити зі своїм майном.

В суді першої інстанції позивач зазначав, що в приміщеннях, які належать йому на праві власності знаходиться валютно - обмінна установа, яка знаходиться під охороною, у зв'язку з чим він позбавлений можливості зайти до приміщень, тобто його право власності обмежується особами які здійснюють у спірному приміщенні підприємницьку діяльність.

В суді апеляційної інстанції як апелянт так і його представник зазначали, що власник зазначених приміщень ОСОБА_3 не має до них доступу, не має можливості навіть встановити хто з підприємницьких структур користується приміщеннями. Відповідач усунувся від вирішення цих питань, посилаючись на те, що він не має ніякого відношення до підприємницьких структур, що використовують приміщення підвалу. Між тим, як буле зазначено, ОСОБА_4 прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року і до нього перейшло право на спадщину, у тому числі і право вирішувати питання по спірним приміщенням. Відповідач не надав суду докази про те, що до підприємницьких структур, що тимчасово розташовані у спірних приміщеннях він не має ніякого відношення та в період з лютого 2013 року і до жовтня 2015 року не мав можливості впливати на їх діяльність в спадковому нежитловому приміщенні. А тому позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями підвалу, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. та зобов'язанні ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні цими приміщеннями, з наданням доступу до них, є доведеними і підлягають задоволенню.

Між тим, судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні інших вимог, так як позивачем не зазначено які особи підлягають виселенню з приміщень, що належать йому на праві власності.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з правової позиції Верховного Суду України, що викладена в постанові Пленуму « Про судове рішення у цивільній справі» в якій зазначено про те, що суд не має права вирішувати питання про права і обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального закону, яке тягне за собою безумовне скасування рішення суду.

Вимоги про виселення відповідача разом з пов'язаними з ним особами (без зазначення цих осіб та пред'явлення до них окремих вимог не ґрунтуються на нормах закону, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачу в задоволенні цих вимог, що не позбавляє позивача права на пред'явлення вимог до осіб, які порушують його право власності на спірні нежитлові приміщення

Керуючись ст.ст. 303,304,307,309,313,317, 319 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 січня 2016 року змінити, скасувавши його в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями підвалу, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та зазабов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні приміщеннями.

Позовні вимоги задовольнити частково.

Усунути перешкоди у здійсненні права користування ОСОБА_3 належними йому на праві власності (згідно з витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер НОМЕР_1 від 19.06.2015 року, номер запису про право власності: НОМЕР_2 від 15.06.2015 року) нежитловими приміщеннями № І, ІІ, ІІа, ІІб, Ш, Ша, Шб, ІУ, ІУа, Уб, Уа, ХLУІІ, ХLУІІа в житловому будинку літ. А-6, загальною площею 140,0 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_4 не чинити перешкод у здійсненні права користування ОСОБА_3 належними йому нежитловими приміщеннями підвалу № І, ІІ, ІІа, ІІб, Ш, Ша, Шб, ІУ, ІУа, Уб, Уа, ХLУІІ, ХLУІІа в житловому будинку літ. А-6, загальною площею 140,0 кв. м., які розташовані в АДРЕСА_1, надавши доступ до зазначених приміщень.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Харкова від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - Н.О. Міненкова

Судді - Т.П. Зазулинська

- С.С. Кругова