У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміної О.О.,
суддів: Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - П'ята львівська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору, за касаційною скаргою ОСОБА_8 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 1986 року вона проживала та була зареєстрована разом із матір'ю ОСОБА_7, батьком та бабусею у квартирі АДРЕСА_1, яка ними приватизована.

У 2004 році позивач вступила на денну форму навчання до Київського національного університету культури і мистецтв, у зв'язку з чим була знята з реєстрації у спірній квартирі на час навчання. У 2007 році відрахована з університету. Після повернення до м. Львова мати не впустила її до квартири. У 2008 році ОСОБА_6 стало відомо, що вона належну їй частку квартири подарувала своїй матері за договором дарування від 09 жовтня 2003 року. Вважала, що спірний договір укладено нею внаслідок помилки, оскільки перед укладенням договору відповідач пояснила, що вказаний договір не позбавить позивача прав як співвласника квартири.

Просила визнати недійсним договір дарування частини квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано частково недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 - у частині дарування 1/4 частини квартири ОСОБА_6 - ОСОБА_7, із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2014 року за наслідками розгляду касаційної скарги ОСОБА_7 рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_9 від 20 березня 2015 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2015 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 липня 2016 року № 163/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_9, у результаті чого 29 липня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ситнік О.М.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути задоволена.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції керувався тим, що позивач пропустила строк для звернення до суду із зазначеним позовом без поважних причин, що є підставою для відмови в позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд вважав, що позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки про порушення свого права дізналась у жовтні 2008 року із листа БТІ, і саме з цього часу необхідно обраховувати зазначений строк, оскільки ОСОБА_6 не усвідомлювала внаслідок помилки, що відчужила свою частку у спірній квартирі на користь відповідача на підставі договору дарування.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судами встановлено, що ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 одержали квартиру АДРЕСА_1 у спільну сумісну власність шляхом приватизації житла із державного житлового фонду, про що видано свідоцтво про право власності від 06 вересня 1995 року.

ОСОБА_6 з 1986 року була зареєстрована у спірній квартирі і знята з реєстрації 10 березня 2006 року у зв'язку із навчанням у Київському національному університеті культури і мистецтв.

09 жовтня 2003 року ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_6 та ОСОБА_11 уклали угоду про зміну форми власності на квартиру, згідно з яким домовилися змінити форму власності на квартиру із спільної сумісної на спільну часткову, а саме: про визнання за кожним з власників по 1/4 частини квартири (а. с. 69, т. 1).

Крім того, на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 09 жовтня 2003 року ОСОБА_10 та ОСОБА_6 подарували ОСОБА_7 свої частки квартири (а. с. 67, т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер (а. ч. 89, т. 1).

Позивач, вважаючи, що помилилася щодо природи оспорюваного правочину, просила суд визнати недійсним договір дарування належної їй ј частини квартири квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 48 ЦК Української РСР (яка була чинною на момент укладення спірного правочину) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, у тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

За недійсною угодою кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Норма ч. 2 ст. 48 ЦК УРСР не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна чи осіб, які вважають себе власниками майна, про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Звертаючись до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду, ОСОБА_8 зазначала, що рішенням суду порушено її права, оскільки спірна квартира, яка є предметом оскаржуваного договору дарування, належить їй на праві власності на підставі договору довічного утримання від 06 червня 2011 року, укладеного між нею та ОСОБА_7, який у встановленому законом порядку не визнаний недійсним. Право власності на спірну квартиру зареєстровано за нею у встановленому законом порядку. Вважала, що, визнаючи недійсним договір дарування ј частини квартири, апеляційний суд помилково застосував наслідки недійсності правочину (реституцію), оскільки вона як власник квартири не була стороною оспорюваного правочину.

Із матеріалів справи вбачається, що 06 червня 2011 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладений договір довічного утримання, відповідно до умов якого ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_8 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_8 зобов'язалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно (а. с. 6, т. 2).

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги, що на час розгляду справи власником спірної квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_8 відповідно до договору довічного утримання.

Відповідно до ст. 748 ЦК України набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України, що діяла на час укладення договору довічного утримання, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір довічного утримання зареєстрований у Державний реєстрі правочинів 06 червня 2011 року (а. с. 7, т. 2).

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі (ст. 26 ЦПК України), суд повинен виходити з характеру спірних правовідносин, визначеної ним норми матеріального права, яка підлягає застосуванню, та з матеріально-правового інтересу у вирішенні справи. Суд має також вирішити питання про участь інших учасників процесу, які сприятимуть здійсненню правосуддя (ст. 47 ЦПК України).

Згідно з п. 22 зазначеної постанови Пленуму, виконуючи вимоги ст. 167 ЦПК України, головуючий має роз'яснити особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, зокрема ті, що передбачені ст. ст. 10, 11, 27 і 31 ЦПК України, а також попередити про те, що вони зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Вказані вимоги закону судами не враховано, позивачу судом першої інстанції не роз'яснено право на залучення до участі в справі співвідповідачів, а також уточнення позовних вимог, що передбачено ч. 2 ст. 31 ЦПК України.

Крім того, цивільним законодавством України передбачені засади захисту права власності, зокрема, право власника витребувати майно із чужого незаконного володіння у разі, якщо після укладення правочину, який у наступному було визнаномо недійсним, майно було відчужене іншій особі (третій особі).

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом застосування наслідків недійсності правочину. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, який дає право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

За таких обставин, ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися законними й обґрунтованими, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

У силу ч. 2 ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню й ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2014 року про відхилення касаційної скарги ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року.

Керуючись статтями 333, 335, 336, 338, 343−345, 347, 348, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 жовтня 2014 року скасувати.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 26 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 12 червня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.О. Дьоміна
Судді: А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік
О.В. Ступак