Номер провадження: 22-ц/785/1587/16
Головуючий у першій інстанції Кравчук О. О.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Суворова В.О.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про звернення стягнення на будинок та виселення,-

встановила:

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» (далі Банк) звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому просило звернути стягнення на будинок АДРЕСА_1, Одеської області в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку (предмет іпотеки).

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 17.06.2008 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 20362,5 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.06.2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17.06.2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, який належить відповідачу на праві власності.

Оскільки ОСОБА_4 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, то станом на 30.09.2014 року має заборгованість у розмірі 20213,63 долара США, що еквівалентно 261564,42 грн.

На підставі викладеного Банк просив позовні вимоги задовольнити та в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Приватбанк» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково, з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції виходив з того, що будинок, який є предметом іпотеки використовується відповідачем, третьою особою, та членами їх сім'ї, як місце їх постійного проживання, у них відсутнє інше нерухоме житлове майно, площа предмету іпотеки не перевищує 250 кв.м., згода відповідачем на відчуження будинку не надана, тому на час розгляду справи судом не може бути звернуто стягнення, а особи виселені з будинку. Крім того, суд зазначив, що з урахуванням норми п. 3 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» позивач має право на погашення заборгованості без звернення стягнення на будинок, або після врегулювання законом питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті.

Однак колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 17.06.2008 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 20362,5 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17.06.2018 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17.06.2008 року між Банком та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок АДРЕСА_1 що належить відповідачу на праві власності. Відповідно до договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 121357,5 грн..

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, станом на 30.09.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 20213,63 долара США, яка складається з:

- заборгованість за кредитом - 13651,57 доларів США;

- заборгованість за відсотками за користування кредитом - 2603,82 долара США;

- заборгованість по комісії за користування кредитом - 672,94 долара США;

- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 2305,35 доларів США;

- штраф (фіксована частина) - 19,32 долара США;

- штраф (процентна складова) - 961,63 долара США.

Відповідно до п. 16.7.2 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань за кредитним договором, у тому числі, і порушення іпотекодавцем зобов'язань по цьому договору (а.с.21-24).

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», в разі невиконання боржником вимоги іпотекодержателя щодо усунення порушень основного зобов'язання іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої зазначеної статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Згідно з ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки (ст. 11 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом ст. 572 ЦК України, ст.ст. 33, 34, 39, 40 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

А статтею 12 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем зобов'язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

З матеріалів справи вбачається, що предметом іпотеки є будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 що складається з одного житлового будинку загальною площею 76 кв.м., житловою площею 53,3 кв.м., що належить ОСОБА_3 на праві власності.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо неможливості звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору.

07 червня 2014 року набув чинності ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 ЗУ «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 ЗУ «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Таким чином, установлений ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та проводять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Разом з тим рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року (№ 6-58цс15).

Також з матеріалів справи вбачається, що предмет іпотеки не був придбаний за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до довідок відділу адресно-довідкового підрозділу Іванівського РС ГУ ДМС України в Одеській області від 11.11.2014 року за №№ 761, 762 відповідач ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстровані за адресою с. Руська-Слобідка (а.с.34-35).

З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо суб'єкта вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 іншого житла, крім іпотечного не мають (а.с.65-74).

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 є єдиним житловим майном відповідача, та використовується як місце постійного проживання його сім'ї.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог ст. 217 ЦПК України слід зупинити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів також звертає увагу, що правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону «Про іпотеку».

Відповідно до ч. 2 ст. 39 зазначеного Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону «Про іпотеку», так і частини другої статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-447цс15.

Таким чином, враховуючи усі викладені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є необґрунтованим, незаконним та підлягає скасуванню з ухвалення по справі нового рішення про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та відмови у задоволенні позову в частині виселення відповідача та інших осіб.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Іванівського районного суду Одеської області від 12 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17.06.2008 року в розмірі 20213,63 долара США, що за курсом НБУ складає 261564,42 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 17.06.2008 року - будинок загальною площею 76 кв.м., житловою площею 53,3 кв.м., який належить ОСОБА_3 на праві власності та розташований за адресою: АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

У задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку (предмет іпотеки), розташованому за адресою: АДРЕСА_1 - відмовити.

Відповідно до вимог ст. 217 ЦПК України зупинити виконання рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати по справі - судовий збір у розмірі 1307,82 грн..

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

П.М. Черевко

В.О. Суворов