АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа №753/4630/16-ц Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

позивача ОСОБА_1

відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 09 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визначення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод у користуванні власністю,-

ВСТАНОВИЛА:

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: виділити у користування ОСОБА_1 кімнату площею 13,2 кв.м, кімнати площею 11,9 кв.м та 17,7 кв.м залишити у користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, вбиральню, кухню, ванну кімнату, коридор та балкон залишити в загальному користуванні; зобов»язати ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою.

Вимоги обґрунтовує тим, що 19 вересня 1990 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Будівельник-11» йому видано Ордер на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 на сім»ю у складі дружини та дітей (відповідачі у справі), 17 грудня 2008 року на його ім»я видано Свідоцтво про право власності.

Проте, відносини в родині погіршились, рішенням суду квартира в порядку поділу майна подружжя розділена в рівних частках між ним та ОСОБА_3, остання змінила замки у вхідних дверях та перешкоджає користуватися квартирою.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду щодо технічних характеристик квартири, зазначаючи, що кімната площею 17,7 кв.м кімнатою фактично не є, оскільки становить собою хол. Зазначає, що судом не ураховано, що він є власником 1/2 частини квартири, права якого також охороняються законом.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу із викладених в ній підстав, просив скаргу задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечували.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з»явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

З урахуванням вимог ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила слухати справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що кімнати, які б відповідали ідеальній долі позивача у цій квартирі, відсутні, запропонований ним порядок користування може суттєво порушувати права та інтереси іншого співвласника ураховуючи, що доступ до кімнати, яку просить виділити позивач у своє користування, пролягає через кімнату площею 17,7 кв.м, яку він просить виділити у користування відповідачів. Вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою суд вважав залежними від вимог про встановлення порядку користування квартирою та відмовив у їх задоволенні.

Проте, повністю з такими висновками колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

З матеріалів убачається, що 19 вересня 1990 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів на підставі рішення загальних зборів членів ЖБК «Будівельник-11» ОСОБА_1 видано Ордер на житлове приміщення - квартиру АДРЕСА_1 на сім»ю у складі дружини та дітей. 17 грудня 2008 року на його ім»я видано Свідоцтво про право власності на цю квартиру.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 01 грудня 2015 року, з урахуванням додаткового рішення від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя визнано за кожним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до даних технічного паспорту на квартиру та її плану убачається, що квартира складається з трьох житлових кімнат площею 11,9, 13,2 та 18,4 кв.м. Квартира також має коридор площею 17,7 кв.м та менший суміжний коридор площею 3,11 кв.м.

З даних технічного паспорту на квартиру та її плану також убачається, що прохід у кімнати 18,4 і 13,2 кв.м є самостійним та відбувається через коридор площею 17,7 кв.м, прохід у кімнату площею 11,9 кв.м відбувається через менший коридор площею 3,11 кв.м, який суміжний з коридором площею 17,7 кв.м.

Таким чином прохід у кожну кімнату є самостійним через місця загального користування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, помилково уважав, що приміщення площею 17,7 кв.м є кімнатою і через неї пролягає прохід у кімнату площею 13,2 кв.м.

Разом з тим, звертаючись до суду із цим позовом, позивач просить встановити порядок користування квартирою без врахування кімнати 18,4 кв.м, проте замість цього у вимогах просить виділити у користування відповідачів коридор площею 17,7 кв.м, зазначаючи, що це є кімнатою. Змін до позовних вимог позивачем не подавалось.

Відповідно до частин 1-3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Тобто, первинне значення у врегулюванні відносин між власниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним із співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

При розгляді справи №6-1500цс15 від 17 лютого 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що у разі, якщо спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв»язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку користування нею. Відтак висновок суду першої інстанції щодо неможливості забезпечення відповідності ідеальних часток реальним як підстава відмови в задоволенні вимог є помилковим, оскільки такий критерій в даному випадку не є обов»язковим.

З матеріалів справи та пояснень сторін убачається, що позивач на даний час в квартирі у зв»язку із конфліктною ситуацією не проживає, до цього мешкав в кімнаті 11,9 кв.м, проте, звертаючись до суду просить виділити в своє користування кімнату 13,2 кв.м, тобто, позивач фактично просить змінити порядок користування, що існував попередньо. Проте суд не вправі підмінити собою домовленість між співвласниками, відтак відсутні підстави для задоволення таких позовних вимог.

Окрім того, є помилковими висновки суду про те, що вимоги про усунення перешкод у користуванні квартирою є залежними від вимог про встановлення порядку користування квартирою.

Відповідно до ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Здійснення права власності полягає у можливості володіння, користування та розпорядження майном з урахуванням положень ст.358 ЦК України.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відтак відсутні підстави для висновку ставити у залежність від того, чи виділено у користування власника конкретну площу, його право на вільний доступ до помешкання та користування ним.

Разом з тим, положення ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст.16 ЦК України вказують на те, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Отже порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто такий, що відповідає змісту порушеного права і має своїм наслідком його відновлення.

Звертаючись до суду із вимогою про усунення перешкод в користуванні власністю, позивач не визначає способи відновлення порушеного права. Ураховуючи визначений ст.11 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд не може на власний розсуд визначити спосіб захисту за відсутності заявленої вимоги позивача.

Відтак колегія суддів уважає про відсутність підстав для задоволення вимог про усунення перешкод в користуванні власністю, оскільки такі за своєю суттю не мають наслідком відновлення порушеного права, а належний спосіб захисту позивачем не визначено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміні рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування висновків суду.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 09 червня 2016 року змінити в частині правового обґрунтування висновків суду першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов