У Х В А Л А

20 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.

Лященко Н.П.

Яреми А.Г.

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 травня 2014 року в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 7 лютого 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 13 травня 2014 року рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задоволено: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 лютого 2008 року в загальному розмірі 206 тис. 684 доларів США 26 центів, що за офіційним курсом Національного Банку України становить 1 млн. 652 тис. 27 грн. 29 коп., із них заборгованість основної суми кредиту становить 117 тис. 410 доларів США 21 цент, що за офіційним курсом НБУ становить 938 тис. 462 грн. 21 коп., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом у розмірі 43 тис. 492 доларів США 75 центів, що за офіційним курсом НБУ становить 347 тис. 637 грн. 55 коп., пеня у розмірі 45 тис. 781 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 365 тис. 927 грн. 53 коп., звернуто стягнення на предмети іпотеки: жилий будинок з господарськими будівлями, який належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності від 5 жовтня 2007 року і розташований за адресою: АДРЕСА_2, що є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 12 лютого 2008 року, земельну ділянку за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, площею 1000 кв. м, яка належить на праві власності ОСОБА_5 і розташована за адресою: АДРЕСА_2 що є предметом іпотеки на підставі договору іпотеки від 12 лютого 2008 року, шляхом продажу предметів іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження із початковою ціною продажу, встановленого на рівні не нижчому за звичайні ціни на даний вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 травня 2014 року залишено без змін.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 травня 2014 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 39 Закону України «Про іпотеку», що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року, 20 травня 2015 року, 18 листопада 2015 року та 17 лютого 2016 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4 суд касаційної інстанції зазначив, що апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У наданих для порівняння судових рішеннях Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд дійшов таких висновків:

- в ухвалі від 4 лютого 2015 року суд скасував рішення суду першої та апеляційної інстанцій та передав справу на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки резолютивна частина рішення місцевого суду не відповідала вимогам пункту 1 статті 215 ЦПК України, а саме у порушення статті 39 Закону України «Про іпотеку» в резолютивній частині рішення не зазначено складові загального розміру заборгованості, що підлягають сплаті іпотекодержателем з вартості предмета іпотеки, початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, не було з'ясовано чи є згода між іпотекодавцем та іпотекодержателем щодо встановлення початкової ціни продажу предмета іпотеки;

- в ухвалі від 18 листопада 2015 року суд погодився з висновками апеляційного суду, який встановивши неналежність виконання позичальником зобов'язань за кредитом, що за пунктами 3, 4 договору забезпечення становить підставу звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок виконання кредитного зобов'язання, та встановивши вартість предмета іпотеки на підставі звіту про його оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержатетлем відповідно до договірних умов та положень Закону України «Про іпотеку» в тому числі і статті 39 цього Закону;

- в ухвалі від 20 травня 2015 року суд скасував рішення апеляційного суду і залишив в силі рішення місцевого суду при цьому зазначив, що виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини 3 статті 33, статті 36, частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, оскільки такий спосіб передбачено іпотечним договором;

- в ухвалі від 17 лютого 2016 року суд скасував рішення суду апеляційної інстанції, справу направив на новий апеляційний розгляд з підстав передбачених статтею 338 ЦПК України, оскільки судом порушено норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, усупереч вимогам статей 15, 16, 118 ЦПК України, статей 1, 12 ГПК України суд прийняв до провадження спір, що виник між юридичними особами і який підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянувши його разом із вимогами які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

У судових рішеннях від 4 лютого 2015 року та 18 листопада 2015 року, наданих заявницею на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

У судових рішеннях суду касаційної інстанції від 20 травня 2015 року та 17 лютого 2016 року відсутній правовий висновок щодо застосування статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Порівняння цих судових рішень, наданих заявницею як приклад неоднакового застосування судом норм матеріального права, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстрації, за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, рішення Апеляційного суду Житомирської області від 13 травня 2014 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

А.Г. Ярема

Н.П. Лященко