Дата документу 15.06.2016 Справа № 554/3265/16-ц
Справа № 554/3265/16-ц
Провадження № 2/554/1912/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Чуванової А.М.,

при секретарі Юркіній Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про втрату права користування житлом, треті особи: Водянобалківська сільська рада, Михайлівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат,-

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася із вказаним позовом до суду, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 свої вимоги мотивує тим, що вказана квартира належить їй на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.04.2008 року. В квартирі зареєстровані відповідачі, це її онука ОСОБА_2 та її неповнолітні діти. Позивач дозволила онуці стати на реєстраційний облік у 2003 році з жалю до неї та її доньки ОСОБА_3. Проте, в квартирі позивача відповідачі не проживали жодного дня, відсутнє їх майно, предмети домашнього вжитку. Позивач має невелику пенсію, хворіє, але самостійно сплачує комунальні послуги; як власник житла має перешкоди у вільному розпорядженні власною квартирою. ОСОБА_2 з 2007 року переїхала жити до свого чоловіка в с.Водяна Балка, мають двох спільних дітей: доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживають в ІНФОРМАЦІЯ_3 та не бажають знятися з обліку. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просить позов задовольнити повністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала, додатково пояснила, що насправді речі відповідачів є в квартирі, онука живе по півмісяця, а потім їде, взимку цього року жила в її квартирі з сином ОСОБА_6 3 місяці. В квартирі ще живе мати відповідача та її брат, всі вони займають одну кімнату - зал. На позові вона наполягає, просить визнати відповідачів такими, що втратили право на житло, бо в квартирі тісно жити, вони мають виселитись та винаймати інше житло.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що позивач є її бабусею, вона дозволила їй зареєструватися в своїй квартирі в 2005 році; в квартирі живе також її мати та брат. Вона жила в квартирі до 2007 року, а потім з дітьми переїхала в с.Водяна Балка, їй чужа жінка дозволила жити у своєму будинку. Дочка ОСОБА_7 навчається в інтернаті, ОСОБА_4 ходить в школу, син ОСОБА_6 з нею знаходиться. По кілька місяців вона живе в квартирі позивачки, в спірній квартирі знаходяться її речі та речі і одяг дітей. З вини позивача в квартирі дуже багато сміття, відповідачка все це періодично прибирає. На даний час її позбавили житла в селі, і вона тепер з трьома дітьми живе в квартирі позивача. Просить не виселяти її з дітьми, бо іншого житла у неї немає, зобовязується сплачувати комунальні послуги.

Представники третіх осіб до суду не зявилися, про день, місце, час розгляду справи треті особа повідомлені належним чином, в надісланих заявах просили справу розглядати у їх відсутність. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність зазначених осіб, на підставі наявних у справі даних і доказів.

Заслухавши позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що не підлягає до задоволення з наступних підстав.

В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до вимог ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає справу у межах вимог, заперечень, та доказів наданих сторонами.

Статтею 47 Конституції України гарантовано, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1(а.с.11- витяг). Згідно довідок (а.с.4, а.с.8) за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані позивач, її донька ОСОБА_8, внук ОСОБА_9, відповідачка ОСОБА_2О.(з 01.04.2004 року), її діти: ОСОБА_3 (з 31.08.2011 року), ОСОБА_4 (з 09.04.2007 року), ОСОБА_5 (з 03.08.2013 року).

У відповідності до ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Як видно з аналізу вищевказаних норм цивільного законодавства, основною умовою втрати права користування житлом членом сімї власника є відсутність члена сім'ї без поважних причин понад один рік в даному житловому приміщенні.

Разом із цим, жодного безперечного доказу відсутності відповідачів у спірному житлі протягом цього строку ОСОБА_1 не надала.

Матеріалами справи встановлено, що відповідачі зі згоди позивача були зареєстровані в її квартирі. Фактично відповідачі з моменту реєстрації і до теперішнього часу продовжують займати та користуватися квартирою позивача, що підтверджується наявністю в квартирі їх особистих речей, проживанням по кілька місяців у раніше узгодженому зі сторонами приміщенні кімнати, відсутністю іншого житлового приміщення. Вказане не тільки не спростувала, а і підтвердила позивач в судовому засіданні.

Слід також зазначити, що у відповідачів є причини, які перешкоджають їх постійному проживанню в квартирі, а саме: відсутність умов для проживання 6 (шести) осіб в одній кімнаті двохкімнатної квартири, площею 27,0 кв.м, проходженні неповнолітньою ОСОБА_3 навчання в Михайлівській спеціальній школі-інтернаті Диканського району Полтавської області. Зазначене вказує на вимушену неможливість, за наявності вказаних обставин, та невеликої житлової площі, відповідачам постійно проживати у спірній квартирі.

Доводи позивача про те, що відповідачі повинні піти з квартири, та винаймати житло в іншому місці, бо в квартирі тісно і вони не платять комунальні послуги, суд розцінює як юридично неспроможними, оскільки з вказаними обставинами закон не повязує можливість визнання осіб такими, що втратили право користування житлом.

Також те, що позивач несе витрати на утримання спірного житла не є підставою для задоволення позову та не позбавляє її права звернутися до суду з позовом до відповідачів про стягнення понесених нею витрат.

Зокрема, щодо позовних вимог про визнання малолітніх дітей такими, що втратили право користування житлом, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від16 грудня 1966 року (ст. 10).

Згідно з п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Згідно з п.1ст.3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 - ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 27 Конвенції «Про права дитини», дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною 3ст. 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

За нормами ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла 10 років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначається нею самою.

Діти - члени сім'ї або власника жилого приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником або наймачем, що закріплено ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства».

У відповідності до ст.6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Згідно до ч.2 ст.3 СК України дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_6, є неповнолітніми дітьми відповідача ОСОБА_2, які разом з матірю зареєстровані в квартирі позивача за адресою: АДРЕСА_2.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів про те, що мати дитини має власне житло, де могла б зареєструвати своїх неповнолітніх дітей та гарантувати їм право користування житлом. Також, позивач не довела, що у малолітніх дітей є інше придатне для проживання житлове приміщення, яке відповідає вимогам, передбаченим законом.

Закон надає дитині право обирати самостійно місце свого проживання після досягненням 14 років, до досягнення цього віку дитина не має права вільного вибору свого місця проживання.

Таким чином, малолітні діти не мають права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набувають право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вони проживають.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі малолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 р., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, п. 82).

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх на користування займаним приміщенням.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги позивача, щодо визнання неповнолітніх такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням, так як в разі задоволення цих позовних вимог діти можуть бути залишені без житла.

Згідно зі ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як па підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, виходячи з наведеного, суд вважає, що позов заявлений ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є необґрунтованим і тому задоволенню не підлягає, оскільки переконливих доказів на підтвердження своїх вимог позивач суду так і не надала.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10,11,60,212-215 ЦПК України, ст.405 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про втрату права користування житлом, треті особи: Водянобалківська сільська рада, Михайлівська спеціальна загальноосвітня школа-інтернат, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.М.Чуванова