У Х В А Л А

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом садівничого товариства «Міжозерне» до ОСОБА_3, треті особи: Київська міська рада, державна інспекція сільського господарства в м. Києві, департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки та приведення її у придатний для використання стан за касаційною скаргою садівничого товариства «Міжозерне» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року садівниче товариство «Міжозерне» (далі - СТ «Міжозерне») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що воно є землекористувачем земельної ділянки загального користування площею 0,64 га, розташованої по АДРЕСА_1, переданої йому рішенням Київської міської ради від 28 січня 1999 року. ОСОБА_3, який є членом цього товариства, належить земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 0,444 га.

Посилаючись на те, що відповідач самовільно зайняв частину прилеглої земельної ділянки загального користування площею 0,0120 га, переданої в користування позивачу, він просив звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та зобов'язати відповідача привести її у придатний для використання стан шляхом знесення самовільно збудованого ним паркану та звільнення її від сміття.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року, у задоволенні позову СТ «Міжозерне» відмовлено.

У касаційній скарзі СТ «Міжозерне» просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що зайнята ОСОБА_3 земельна ділянка не належить на праві власності та не передана у користування СТ «Міжозерне», тому його права та інтереси діями відповідача не порушені.

Проте з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що рішенням Київської міської ради від 28 січня 1999 року № 114-12/215 СТ «Міжозерне» оформлено право постійного користування земельною ділянкою площею 0,64 га на землі загального користування товариства.

ОСОБА_3 належить земельна ділянка по АДРЕСА_2 площею 0,444 га.

Пред'являючи позов, СТ «Міжозерне» посилалось на те, що ОСОБА_3 самовільно зайняв частину земельної ділянки загального користування площею 0,0120 га.

Актом обстеження земельної ділянки від 27 листопада 2012 року встановлено, що спірна земельна ділянка не передана у власність або в користування.

Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Згідно з п. п. 1, 7 Перехідних положень ЗК України 2001 року рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу. Громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Згідно з п. 7 Положення про порядок ведення державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 15 від 12 січня 1993 року, чинного на момент винесення Виконавчим комітетом Ревненської сільської ради народних депутатів рішення № 23/7 від 02 грудня 1997 року «Про переведення земельної ділянки у приватну власність для ведення особистого підсобно господарства», до земельно-кадастрової документації належать кадастрові карти та плани (графічні і цифрові), схеми, графіки, текстові та інші матеріали, які містять відомості про межі адміністративно-територіальних утворень, межі земельних ділянок власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, правовий режим земель, що перебувають у державній, колективній і приватній власності, їх кількість, якість, народногосподарську цінність та продуктивність по власниках землі і землекористувачах, населених пунктах, територіях сільських, селищних, міських, районних рад народних депутатів, областях, Республіці Крим та Україні в цілому. Земельно-кадастрова документація включає книги реєстрації державних актів на право колективної, приватної власності на землю, право постійного користування землею, договорів на тимчасове користування землею, у тому числі на умовах оренди.

Земельно-кадастрова документація ведеться згідно з інструкцією ведення державного земельного кадастру, затверджуваною Держкомземом.

Наведеного суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не дали належної правової оцінки твердженням позивача про те, що земельна ділянка була йому надана в користування з урахуванням того, що СТ «Міжозерне» є добровільним об'єднанням громадян, які проживають у м. Києві та постійно користувалися земельною ділянкою, що була самовільно зайнята відповідачем, при тому, що судами встановлено факт такого самовільного зайняття.

Право користування землею, наданої у встановленому порядку, це речове право, похідне від права власності. При цьому згідно зі ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Отже, відмовляючи в задоволенні позову, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та фактично ухилився від вирішення спору по суті. Порушене право позивача залишилось незахищеним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу садівничого товариства «Міжозерне» задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

П.О.Гвоздик

О.В.Умнова

І.М.Фаловська