ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1630/16-ц
Провадження № 2/210/896/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Вікторович Н.Ю.,
за участі секретаря судового засідання: Ширинової К.С.,
позивача: ОСОБА_2
розглянувши в порядку ст.197 ЦПК України, без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
11 березня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач ОСОБА_2 із вищеназваним позовом.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона на праві приватної власності на підставі договору дарування від 14 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського управління юстиції ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №1037, є власницею квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира була зареєстрована в КП ДОР «Криворізьке БТІ», що підтверджується відміткою в договорі.
Вказувала на те, що на сьогоднішній день у вказаній квартирі зареєстрованим значиться відповідач, - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідкою №6 від 29 лютого 2016 року. Відповідач є її сином, але з 14 грудня 2012 року та по сьогоднішній день не мешкає у вказаній квартирі, що підтверджується актом про не проживання від 28 лютого 2016 року. Місце фактичного проживання відповідача їй не відоме, у квартирі відсутні будь-які речі відповідача. З моменту придбання нею квартири та по сьогоднішній день вона сплачує платежі за надання житлово-комунальних послуг, утримує у належному технічному стані квартиру.
Зазначала, що вона неодноразово намагалася розшукати відповідача з метою добровільного зняття його з реєстраційного обліку у її квартирі, але її зусилля виявилися марними.
Посилалася на ті обставини, що знаходження відповідача на реєстраційному обліку у її квартирі порушує та обмежує її майнові права. Перебування відповідача на реєстраційному обліку за вказаною адресою, в майбутньому буде перешкоджати їй у здійсненні права розпорядження своєю власністю, якщо колись виникне необхідність у відчуженні цього майна, так як мало хто забажає придбати його із зареєстрованою у ній особою. Крім того у звязку із тим, що відповідач зареєстрований у її житлі, на нього здійснюються нарахування житлово-комунальних послуг, що підтверджується довідкою №7/1 від 29 лютого 2016 року. Грошей на оплату комунальних послуг ніхто не надає, а вона не має можливості сплачувати в повному обсязі житлово-комунальні послуги.
На підставі викладеного просила позовні вимоги задовольнити.
Присутня у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 надала пояснення по суті справи, підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за місцем своєї реєстрації.
Представник третьої особи до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечував.
Допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, кожен окремо надали пояснення по суті справи, підтвердили обставини, викладені позивачем ОСОБА_2 в її позовній заяві, та вказали на ті обставини, що відповідач дійсно є її сином, та не проживає за місцем своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_2 більше чотирьох років, оскільки виїхав на заробітки.
Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача та представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.
Суд, приймаючи до уваги вимоги ч.1 ст.157 ЦПК України, зі згоди позивача ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів.
Вислухавши пояснення позивача, свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.
Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).
За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
З письмових матеріалів справи судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 (а.с.4, 5) на праві приватної власності на підставі договору дарування від 14 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського управління юстиції ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №1037, є власницею квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира була зареєстрована 25 березня 2002 року в КП ДОР «Криворізьке БТІ», що підтверджується відміткою в договорі (а.с.6, 7-8).
З довідки №6 від 29 лютого 2016 року, виданої Криворізькою обєднаною міською довідково-інформаційною службою «НОВА-КОМ» вбачається, що за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Будьонного, буд.№13, кв.№19, зареєстрованими значаться позивач ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_7, та син, відповідач ОСОБА_3 (а.с.9), на котрого здійснюється нарахування комунальних платежів (а.с.10).
З акту про не проживання від 28 лютого 2016 року, складеного мешканцями будинку №13 по вулиці Будьонного в м. Кривому Розі Дніпропетровської області вбачається, що відповідач ОСОБА_3 не проживає за місцем своє реєстрації: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Будьонного, буд.№13, кв.№19, з 14 грудня 2012 року по теперішній час, комунальні послуги не сплачує, коштів на їх оплату не надає (а.с.11).
Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч.1, ч.2 ст.16 ЦК України).
Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Так, судом встановлено, що відповідач у справі, не будучи власником житлової квартири, залишається зареєстрованим в ній, однак більш ніж чотири роки не проживає у квартирі, що належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_2, поважні причини його відсутності за місцем реєстрації судом не встановлені, що свідчить про вчинення ним перешкод у користуванні власністю власнику, позивачу ОСОБА_2, при цьому між сторонами відсутня домовленість щодо збереження права на житло, тому суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та задовольняє їх в частині визнання відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Таким чином, само по собі рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», є підставою для подальшого зняття останнього з реєстрації в цьому приміщенні.
При цьому, у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог, зокрема: про позбавлення права користування житловим приміщенням.
З урахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.15, 60, 212, 215 - 218, 223 - 230, 294 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, - Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою №19 в будинку №13 по вул. Будьонного в м. Кривому Розі Дніпропетровської області.
Рішення суду є підставою для зняття ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з реєстраційного обліку за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Будьонного, буд.№13, кв.№19.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Відповідно до ст.ст.231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. Ю. Вікторович