Справа № 750/1591/15-ц Провадження № 22-ц/795/629/2016 Головуючий у I інстанції - Литвиненко І. В. Доповідач - Харечко Л. К.
Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - судді Харечко Л.К.,

суддів: Кузюри Л.В., Онищенко О.І.

з участю секретаря Шкарупи Ю.В., позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання права власності, поділ майна подружжя, стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 15.11.1997 року уклала шлюб з відповідачем, в якому проживали до січня 2014 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу сторони придбали автомобіль «ВАЗ - 210700 - 20», 2009 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ст. ст. 60, 63 Сімейного кодексу України просила суд визнати зазначене майно спільною сумісною власністю та уточнивши позовні вимоги, просила призначити по справі судову автотоварознавчу експертизу для визначення вартості автомобіля; стягнути з відповідача на свою користь компенсацію за 1/2 частину автомобіля, визнавши за відповідачем право власності на автомобіль; визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені частково, визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 35606 грн. 59 коп. в рахунок відшкодування 1/2 частини вартості автомобіля марки «ВАЗ - 210700 - 20», 2009 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 425 грн. 31 коп. судових витрат. В решті вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, визнавши за нею право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, відмовивши в задоволенні решти позовних вимог.

Доводи скарги зводяться до того, що суд не з'ясував джерело і час придбання спірного майна.

Зазначає, що частина квартири була придбана за його особисті кошти, а саме в рахунок проданого автомобіля «УАЗ», який належав йому до шлюбу. Отже, він особисто витратив грошові кошти в сумі 7072 грн., що складає 1/3 вартості квартири, в зв'язку з чим поділу між колишнім подружжям підлягає тільки 2/3 частки квартири. Тому, за позивачкою слід було визнати право власності на 1/3 частку спірної квартири.

При вирішенні питання про розмір грошової компенсації, яка підлягає присудженню одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності, в порушення вимог процесуального закону, не було надано належної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи, зокрема, висновку експерта від 20.03.2015 року, яким була визначена ринкова вартість автомобіля «ВАЗ - 210700 - 20», 2009 року випуску в розмірі 40000 грн., адже за цю суму і був відчужений спірний автомобіль і цей договір не визнаний недійсним. Натомість, суд надав перевагу висновку експерта, яким була визначена ринкова вартість автомобіля станом на 24.09.2015 року, яка склала 71213 грн. 17 коп., не врахувавши, що експертом не був перевірений двигун автомобіля та інші його складові, не був проведений експертом аналіз технічного стану, також відсутні у висновку відомості про виявлені під час огляду дефекти та пошкодження, тобто висновок не відповідає вимогам Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженого наказом МЮУ та ФДМУ від 24.11.2003 року № 142/5/2092.

Також відповідач зазначає, що при присудженні компенсації за частину автомобіля судом не враховано положень статті 365 ЦК України щодо умов звернення з позовом, зокрема попереднім невнесенням на депозитний рахунок відповідної суми.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.11.1997 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.04.2015 року шлюб був розірваний.

Під час перебування у шлюбі на підставі договору купівлі - продажу від 10.10.2000 року № 2-506 сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1, а 16.09.2009 року був придбаний автомобіль «ВАЗ - 210700 - 20», 2009 року випуску.

20.03.215 року, тобто на момент, коли в провадженні Деснянського районного суду м. Чернігова перебували позови ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, відповідач на підставі договору купівлі-продажу та довідки - рахунку через комісійний магазин ТОВ «Автосіверброк» відчужив автомобіль своїй матері - ОСОБА_4 за 40000 грн., яка зареєструвала за собою право власності на спірний автомобіль.

Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи від 03.10.2015 року № 239 ринкова вартість колісного транспортного засобу - легкового автомобіля «ВАЗ - 210700 - 20», 2009 року випуску, ДНЗ НОМЕР_2 станом цін на дату проведення експертизи - 24.09.2015 року складає 71213 грн. 17 коп..

Згідно положень ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Статтями 70, 71 Кодексу встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 Сімейного кодексу України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Також, відповідно до роз'яснень, викладених в п. 30 вищезазначеної постанови, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом вірно встановлено, що спірний автомобіль було відчужено після припинення шлюбних відносин та без згоди ОСОБА_1 і не в інтересах сім'ї і не на її потреби, а тому, суд, вірно стягнув на користь ОСОБА_1 у відшкодування 1/2 частини вартості автомобіля, виходячи з його дійсної вартості станом на час розгляду справи, а не станом на день його продажу.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновок судової автотоварознавчої експертизи від 03.10.2015 року № 239, на підставі якого суд вирішив вимогу про відшкодування частини вартості автомобіля не відповідає Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, оскільки експерт не перевірив технічний стан автомобіля та технічний знос, що вплинуло б на його оцінку, не є підставою для скасування рішення і в цій частині, оскільки під час розгляду справи за клопотанням відповідача по справі призначалась додаткова судова автотоварознавча експертиза, на вирішення якої ставилося питання про визначення дійсної вартості автомобіля з урахуванням його зносу, проте, останнім вартість експертизи не була оплачена, в зв'язку з чим експертиза проведена не була і суд розглянув справу за підставі наявних в ній доказів.

Посилання відповідача на те, що позивачка не ставила питання про визнання договору купівлі - продажу автомобіля недійсним, також до уваги колегією суддів не сприймаються, оскільки закон, як матеріальний, так і процесуальний надає право особі на звернення до суду за захистом свого порушеного, оспорюваного або невизнаного права, проте, це лише право позивача, а не обов'язок. ОСОБА_1, вважаючи, що порушується її право на поділ в рівних частинах спільно нажитого з відповідачем майна, відповідно до ст. 3 ЦПК України звернулась з даним позовом до суду, який в свою чергу, розглянув справу та вирішив її згідно з законом.

Визнаючи квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль «ВАЗ - 210700 - 20», 2009 року випуску, ДНЗ НОМЕР_2 спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції вірно виходив з того, що сторони його придбали за час перебування у шлюбі за спільні кошти, а отже таке майно в силу ст.ст. 60, 61, 63, 65 Сімейного кодексу України належить їм на праві спільної сумісної власності.

Посилання відповідача на те, що спірна квартира була придбана не лише за спільні кошти сторін, але й і за його особисті кошти, які він отримав від продажу автомобіля «УАЗ», який належав йому на праві власності до укладення з позивачкою шлюбу, що позбавляє останню заявляти вимоги про визнання за нею права власності на половину квартири, судом першої інстанції обґрунтовано не взяті до уваги, адже відповідачем не було надано належних та допустимих доказів для підтвердження своїх заперечень в силу ст. 58 ЦПК України.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо визнання за позивачкою права власності на 1/3 частку квартири, нічим не підтверджені та не є підставою для їх задоволення.

Крім того, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 не вірно тлумачить в своїй апеляційній скарзі норму закону, викладену в ч. ч. 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України та ст. 365 ЦК України, адже вона не підлягає застосуванню при вирішенні даного спору.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Отже, позивачка довела обставини, на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог, а відповідач - не довів належними доказами обставин та доводів, на які він посилався ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Проте, з огляду на вищенаведене та беручи до уваги, що ст.ст. 70, 71 Сімейного кодексу України та ст.ст. 369, 371, 372 Цивільного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, а у випадку, коли майно не може бути реально поділено між подружжям і один з подружжя не згодний отримати грошову компенсацію замість своєї частки, суд визнає за кожним із подружжя право власності на належну їм ідеальну частку в спільному майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, тобто, після цього припиняється право спільної сумісної власності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, проте, помилково вирішив питання про визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири з одночасним визнанням за позивачкою і права власності на її 1/2 частину.

Тобто, відповідно до ст. 309 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом викладення другого та третього абзаців резолютивної частини рішення в такій редакції: «Визнати за ОСОБА_1 право на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1», а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2016 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2016 року змінити, виклавши абзаци другий, третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Визнати за ОСОБА_1 право на 1/2 частку у праві власності на квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:Судді: