АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 619/4897/15-ц Головуючий суддя І інстанції Калмикова Л.К.
Провадження № 22-ц/790/5683/16 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: «право власності»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 серпня 2016 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.,

за участю секретаря: Доля О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання та визнання права власності за набувальною давністю, -

встановила:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в обґрунтування якого зазначила, що на підставі договору купівлі продажу від 16 травня 1984 року її братові ОСОБА_6 належало 39/100 домоволодіння № 1 по вул. Чкалова в с. Слатине Дергачівського району Харківської області. У 1996 році ОСОБА_6 переїхав жити до м. Харків, де постійно проживав до дня смерті - 29 квітня 2015 року. Посилаючись на те, що з 1984 року вона проживає у вказаному будинку, з 1996 року вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується ним, несе витрати з його утримання, з урахуванням уточнених у лютому 2016 року позовних вимог, ОСОБА_2 просила встановити факт її постійного проживання в період з 1984 року до листопада 2015 року у житловому будинку № 1 по вул. Чкалова у смт. Слатине Дергачівського району Харківської області, визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями в цілому, який на підставі виданого 08 липня 1997 року виконавчим комітетом Слатинської селищної ради Дергачівського району Харківської області свідоцтва про право власності належить ОСОБА_6,

Представник відповідача не заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту постійного проживання, в частині визнання права власності за набувальною давністю позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 29 липня 2016 року позов задоволено частково. Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 в період з травня 1984 року по листопад 2015 року у житловому будинку з надвірними будівлями за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Слатине, вул. Чкалова № 1. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності скасувати, ухвалити нове рішення, яким заявлений позов в цій частині задовольнити. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Звернувшись до суду, ОСОБА_2 визначила предметом свого позову вимоги щодо визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Судовим розглядом встановлено, що жилий будинок № 1 по вул. Чкалова в смт. Слатине Дергачівського району Харківської області на підставі свідоцтва від 08 липня 1997 року належав на праві власності ОСОБА_6

29 квітня 2015 року ОСОБА_6 помер.

Після смерті ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини до П'ятої Харківської держаної нотаріальної контори звернулись: дружина спадкодавця ОСОБА_3О, донька ОСОБА_5 Такою, що прийняла спадщину вважається також малолітня ОСОБА_4

Встановлено та не заперечується сторонами, що у вказаному будинку з 1984 року проживає позивачка ОСОБА_2, яка є сестрою ОСОБА_6

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що володіння ОСОБА_2 спірним нерухомим майном в розумінні ст. 344 ЦК України не є добросовісним, а тому відсутні встановлені вказаною нормою права підстави для визнання за нею права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За замістом зазначеної статті набувальна давність поширюється на випадки фактичного незаконного володіння особою чужим майном, при цьому володілець не знав і не міг знати, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, за яких виникло володіння чужою річчю не давали сумніву щодо правомірності набуття права володіння цим майном.

Згідно з розясненнями, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено.

Оскільки в розумінні ст. 344 ЦК України позивач не є добросовісними володільцем спірного житлового будинку, власник якого та його спадкоємці відомі, та не відмовилися від майна, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених ст. 344 ЦК України правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності жилий будинок за набувальною давністю.

В частині задоволення позовних вимог про встановлення факту постійного проживання рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому його законність та обґрунтованість в цій частині в апеляційному порядку не перевірялася.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 29 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді