Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Демянчук С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання - Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3 на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - Володимирецька ДНК, реєстраційна служба Володимирецького РУЮ про визнання договору купівлі-продажу недійсним та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виселення.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 січня 2016 року в позові ОСОБА_1 відмовлено за недоведеністю позовних вимог.

В зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Вважаючи дане рішення незаконним через порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подали на нього апеляційні скарги.

На обґрунтування своєї скарги ОСОБА_1 вказує, що в травні місяці 2015 року випадково дізналася про те, що нібито між нею та ОСОБА_2, 10 серпня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1. В даному будинку вона проживає з 1978 року та будь-яких намірів продавати свій будинок відповідачу вона не мала. Відповідач проживає у її будинку як квартирант із своєю сім'єю, деякий час відповідач доглядала її через похилий вік.

Судом першої інстанції не були прийняті пояснення свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які підтверджують факт неотримання позивачем будь-яких грошових коштів за нібито продаж будинку та передачу його відповідачу.

Стверджує, що правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, тому що не містить усіх істотних умов та нотаріально не посвідчений, тобто укладений з порушенням ч.3 ст.203 ЦК України, статті 220 ЦК України і він виконуватись не може, тому відповідно до статей 215, 216 ЦК України, вважає, цей правочин є нікчемний.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі вказує на те, що суд відмовив в задоволенні зустрічного позову на підставі того, що за ст.168 ЖК України не надано доказів у підтвердження того, що договір найму житлового приміщення з ОСОБА_1 укладався. Покликається на Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови №2 від 12.04.1985р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив, що для розірвання договору найму житлового приміщення за вимогою наймодавця з мотиву систематичного порушення наймачем правил співжиття (ч.4 ст.168 ЖК) не потрібно, щоб у відношенні до відповідачів попередньо застосовувалися заходи попередження і громадського впливу, зазначені в ч.1 ст. 116 ЖК.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку і сторони не заперечують, що ОСОБА_1 там проживає.

ОСОБА_1 не належить до членів сім'ї ОСОБА_2, своїм проживанням, яке не ґрунтується на достатніх правових підставах, вона порушує право останньої на володіння, користування і розпорядження об'єктом свого права власності.

Крім того, у справу надані письмові документи, які підтверджують тривале порушення ОСОБА_1 правил соціального співжиття, що робить неможливим проживання з нею в одному будинку: акт обстеження матеріально-побутових умов Рафалівської селищної ради від 10.03.2015 року щодо вчинення сварок на побутовому ґрунті, довідка відділу міліції видана 23.11.2015 року про прийняття і реєстрацію заяви щодо вчинення ОСОБА_1 перешкод у користуванні будинком протягом 2014-2015 років та погроз підпалом.

Усі вище зазначені обставини щодо вчинення перешкод у користуванні будинком та порушення правил соціального співжиття підтвердили своїми показаннями свідки - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог зустрічного позову змінити та висилити ОСОБА_1 з будинку за адресою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі продажу від 10.08.2007р. ОСОБА_1 продала ОСОБА_2 житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 3 цього договору продаж будинку з надвірними будівлями вчинений за 50 000 грн.

На виконання умов договору ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 50 000 грн., а остання передала для ОСОБА_2 правовстановлюючі документи на це будинковолодіння.

Отримавши вказані документи, ОСОБА_2 19.09.2007р. зареєструвала своє право власності на нього у Рафалівській селищній раді, про що свідчить довідка селищної ради № 1748 від 13.10.2015р.

Відповідно до п.9 договору, під час його підписання сторонам роз'яснені правові наслідки його укладення.

Такі обставини підтвердила в судовому засіданні державний нотаріус Оксенюк А.А., яка посвідчувала цей договір. При цьому вона ствердила, що для ОСОБА_1 були зрозумілі наслідки укладення цього договору і будь яких зауважень чи заперечень з її сторони не висловлено.

Після купівлі спірного будинку, ОСОБА_2 зі своєю сім"єю зробила в ньому ремонт, побудували підсобні приміщення біля нього і при цьому від ОСОБА_1 на такі дії також заперечень не надходило.

Суд першої інстанції правомірно не прийняв до уваги і пояснення свідків зі сторони ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які показали, що їм, зі слів ОСОБА_1, відомо, що вона не мала наміру продавати будинок і за нього грошей не отримувала.

За правилами ч.1 ст. 218 ЦК України, заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину може доводитися письмовими доказами або засобами ауді-відеозапису. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Таких доказів ОСОБА_1 суду не надано.

За наведених обставин законних підстав для визнання спірного договору купівлі- продажу недійсним у суду першої інстанції не було, а отже рішення в цій частині є законним та обґрунтованим, підстав для задоволення апеляційного скарги про визнання його недійсним колегія суддів не знаходить.

Апеляційна скарга ОСОБА_2, подана її представником ОСОБА_3 підлягає задоволенню з таких підстав.

Як зазначено вище, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 10.08.2007р. ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 3 ст. 168 ЖК України договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірваний за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім"ї.

Проживаючи в цьому будинку як власник, сім"я ОСОБА_2 збільшилася, вона народила синів ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження та доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 народження. Тобто збільшилися і потреби сім"ї в житлі.

Відповідно до правил ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що після підписання договору купівлі-продажу у 2007р., ОСОБА_1 залишилася з дозволу ОСОБА_2 в ньому проживати до вирішення конфлікту зі своєю сестрою про переселення в інший належний їй будинок.

ОСОБА_1 не є членом сім"ї ОСОБА_2, не веде спільно з нею домашнє господарство та в них в кожного свій бюджет. Проживає ОСОБА_1 в спірному будинку на праві наймача, без визначення строку найму, хоча письмового договору найму між ними і не укладалося.

Жодна із сторін даних обставин не заперечує.

Відповідно до правил ч. 4 ст. 168 ЖК України, договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач систематично порушує правила співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Судом встановлено, що у зв"язку з неправомірною поведінкою ОСОБА_1, її погрозами спалити спірний будинок, ОСОБА_2 неодноразово зверталася із скаргами до правоохоронних органів та до органів місцевої влади. ( а.с. 30, 31, 47, 48).

При цьому, проживаючи у цьому будинку, ОСОБА_1, жодних витрат по його утриманню та витрат за спожиту електроенергію, водопостачання не несла і не несе, чого вона і саме не заперечує.

Враховуючи встановлені судом обставини по справі, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 з будинку, який належить їй на праві власності.

На підставі наведеного, у відповідності до ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2

Керуючись ст. 391 ЖК України, ст. ст. 116, 168 ЖК України, ст. ст. 307, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 14 січня 2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Виселити ОСОБА_1 з будинку АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: С.В. Демянчук

А.М. Шеремет