Ухвала

іменем україни

14 червня 2016 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Фаловська І.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 22 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 12 січня 2016 року позов задоволено. Припинено право власності ОСОБА_4 на 43/300 частини будинку АДРЕСА_1, що належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 жовтня 2010 року. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 43/600 частини цього будинку. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 43/600 частини вказаного вище будинку. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію за їхні 43/300 частини будинку з кожного по 74 253 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрати.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 березня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Судами встановлено, що рішенням народного суду м. Ірпеня від 14 липня 1977 року будинок АДРЕСА_1 було поділено в натурі: ОСОБА_5 була виділена частина будинку, що складається з приміщень: «2-1» площею 10,8 кв. м, «2-2» площею 19,4 кв. м (на даний час по плану це приміщення «1-7» і «1-8») та погріб під літерою «В», що становить 43/100 частини будинку, а ОСОБА_6 були виділені приміщення «1-1», «1-2», «1-3», «1-4», «1-5» та вбиральню, що становить 57/100 частини будинку.

Після смерті ОСОБА_5 його частину будинку за заповітом успадкував ОСОБА_7, після чого побудував сарай «К», а до приміщень «1-7», «1-8» почав будівництво приміщень III площею 35,5 кв. м та ІV площею 33,8 кв. м, які зараз знаходяться в стадії незавершеного будівництва.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 спадкоємцями 43/100 частин будинку стали позивачі, як його діти, та його мати ОСОБА_6 у рівних частках, тобто по 43/300 частин будинку.

Після смерті ОСОБА_6 відповідач успадкувала згідно заповіту 57/100 частини будинку, що належали ОСОБА_6 за рішенням суду від 14 липня 1977 року та 43/300 частини будинку, що належали їй після смерті ОСОБА_7

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 лютого 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розподіл будинку в натурі відмовлено з посиланням на те, що частина будинку, які позивачі просили поділити в натурі містить приміщення, які не здані в експлуатацію та не зареєстровані в установленому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливе; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення відмову в задоволенні позову, апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із відсутності в матеріалах справи доказів, що частка відповідача є незначною і не може бути виділена в натурі, будинок є неподільним, спільне володіння і користування співвласниками є неможливим та того, що припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам іншого співвласника.

Встановлено, що апеляційний суд всебічно та повно дослідив обставини справи і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову, в зв'язку з чим обґрунтовано скасував рішення місцевого суду.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2, ОСОБА_3 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні, за касаційною скаргою на рішення апеляційного суду Київської області від 22 березня 2016 року.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути заявникам.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ І.М.Фаловська