1Справа № 335/80/16-ц 2/335/613/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2016 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Соболєвої І.П.,

при секретарі Школяр К.П.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про визнання бездіяльності при ненаданні щорічної основної відпустки неправомірною, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про визнання бездіяльності при ненаданні щорічної основної відпустки неправомірною, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що наказом Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» № 85-к від 20 грудня 2013 року, її було звільнено з посади викладача спеціальних дисциплін відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року, визнано незаконним наказ Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» № 85-к від 20 грудня 2013 року, ОСОБА_1 поновлено на посаду викладача спеціальних дисциплін Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж», стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 294 грн. 41 коп., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

Крім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» стягнуто на користь позивача додатково і середній заробіток за час затримки поновлення на роботі з 16 липня 2014 року по 14 вересня 2014 року у розмірі 2 901 грн. 78 коп.

18 липня 2014 року ОСОБА_1 звернулася до відповідача із заявою про виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року, в якій вона також просила надати їй щорічну відпустку за 2013 2014 навчальний рік. Разом з цим, відповідну відпустку надано не було.

18 червня 2015 року позивач знову звернулася до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» із заявою, відповідно до якої вона просила надати їй основну щорічну відпустку за 2013 2014 навчальний рік в кількості 24 календарних днів з 03 липня 2015 року по 26 липня 2015 року включно з виплатою компенсації за частину невикористаної відпустки у кількості 32 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту», а також надати щорічну відпустку за 2014 2015 навчальний рік в кількості 32 календарних днів з 27 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року включно з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 24 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту».

Проте, Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» безпідставно ігнорує заяви про надання відпусток, тим самим вчиняє бездіяльність порушуючи вимоги законодавство, у звязку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом порушених прав та просити суд визнати бездіяльність відповідача при ненаданні їй основних щорічних відпусток за 2013 2014 та за 2014 2015 навчальні роки неправомірною, зобовязати Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» видати наказ про надання відпустки за 2013 2014 навчальний рік в кількості 24 календарних днів з 03 липня 2015 року по 26 липня 2015 року включно з виплатою компенсації за частину невикористаної відпустки у кількості 32 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту», а також надати щорічну відпустку за 2014 2015 навчальний рік в кількості 32 календарних днів з 27 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року включно з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 24 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту».

Окрім того, у звязку з порушенням Державним вищим навчальним закладом «Запорізький будівельний коледж» законних прав на відпочинок, ОСОБА_1 завдано і моральні страждання. Саме з вини відповідача, позивач фактично була позбавлена гарантованого Конституцією України права на відпочинок. До того ж вона є інвалідом 3 групи, а тому враховуючи положення ст. 237-1 КЗпП України, якою гарантовано відшкодування моральної шкоди працівнику, з урахуванням стану здоровя позивача, ОСОБА_1 вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй завдану моральну шкоду, яка вона оцінює у розмірі 25 000 грн. Таким чином, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у сумі 25 000 грн.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали, з підстав що викладені у позові, надали пояснення та наполягали на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» ОСОБА_3 у судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі, надала судові письмові заперечення на позовну заяву, просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працювала в Державному вищому навчальному закладі «Запорізький державний університет» та відповідно до наказу № 85-к від 20 грудня 2013 року її звільнено з посади викладача спеціальних дисциплін Державного вищого навчальному закладу «Запорізький державний університет» згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року визнано незаконним наказ Державного вищого навчального закладу «Запорізький державний університет» № 85-к від 20 грудня 2013 про звільнення ОСОБА_1 з посади викладача спеціальних дисциплін згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, ОСОБА_1 поновлено на посаду викладача спеціальних дисциплін Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж», стягнуто з Державного вищого навчального закладу «Запорізький державний університет» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 10 294 грн. 41 коп., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 000 грн.

На підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року, з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» стягнуто на користь позивача середній заробіток за час затримки поновлення на роботі з 16 липня 2014 року по 14 вересня 2014 року у розмірі 2 901 грн. 78 коп.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

18 липня 2014 року позивач звернулася до відповідача із заявою, відповідно до якої вона просила Державний вищий навчальний заклад «Запорізький будівельний коледж» здійснити виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2014 року, в частині, що підлягає негайному виконанню, а також у цій заяві вона просила надати їй щорічну відпустку за 2013 2014 навчальний рік про що видати відповідний наказ.

Заяву було отримано Державним вищим навчальним заклад «Запорізький будівельний коледж» та зареєстровано за № 01-8/408 від 18 липня 2014 року.

Згідно заяві від 18 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» із заявою, яка була зареєстрована за № 01-8/41, згідно якої вона просила надати їй основну щорічну відпустку за 2013 2014 навчальний рік в кількості 24 календарних днів з 03 липня 2015 року по 26 липня 2015 року включно з виплатою компенсації за частину невикористаної відпустки у кількості 32 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту», а також надати щорічну відпустку за 2014 2015 навчальний рік в кількості 32 календарних днів з 27 липня 2015 року по 27 серпня 2015 року включно з виплатою компенсації за невикористану відпустку у кількості 24 календарних днів та з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі ставки заробітної плати згідно зі ст. 57 Закону України «Про освіту».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про відпустки», право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності.

Статтею 45 Конституції України гарантується кожному працівнику право на відпочинок.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. що передбачено ст.75 КЗпП України.

Згідно вимог ч. 5 ст. 79 КЗпП України, конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобовязаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладання трудового договору.

Також порядок надання відпусток, передбачений ст. 10 Закону України «Про відпустки», згідно з якою черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. Конкретний період надання щорічних відпусток, у межах установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки», щорічні відпустки за бажанням працівника в зручний для нього час надається інвалідам.

Частиною 2 статтею 11 Закону України «Про освіту» передбачено, що щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менш 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році.

Згідно ч. 5 ст. 11 того ж Закону, забороняється ненадання щорічних відпусток повної тривалістю протягом двох років підряд.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

В судовому засіданні встановлено, що всупереч даним нормам Закону, відповідач не повідомив позивача про дату початку відпустки та не надав ОСОБА_1основну щорічну відпустку згідно її заяв.

Отже суд приходить до висновку, що встановлено порушення трудових прав позивача, а тому слід визнати неправомірною бездіяльність Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» при ненаданні ОСОБА_1 щорічної основної відпустки.

Разом з тим встановлено, що 27 лютого 2016 року Державним вищим навчальним закладом «Запорізький будівельний коледж» видано наказ № 48-ЛД від 27 лютого 2016 року, з якого вбачається, що наказано узгодити з ОСОБА_1 дату надання відпустки за 2013 2014 навчальний рік, провести розрахунок кількості днів відпустки, на які має право ОСОБА_1 відповідно до відпрацьованого часу за 2014 2015 роки враховуючи місяці, у яких видано листи непрацездатності, провести виплати ОСОБА_1 матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні відпустки за 2013 2014 та 2014 2015 навчальні роки.

Отже, в ході судового розгляду справи Державним вищим навчальним закладом «Запорізький будівельний коледж» був складений наказ про надання відпустки, та враховуючи, що позивачка від частини позову про зобовязання відповідача видати наказ про надання їй відпустки не відмовилась, з таких підстав суд вважає вказані вимоги зайвими, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Проте суд не може підмінювати компетенцію юридичної особи, в даному випадку відповідача Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» щодо зобовязання його скласти наказ саме такого змісту, як просить того позивач, тому в цій частині позов слід також відмовити.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31 березня 1995року за № 4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача, часу та зусиль необхідних для відновлення попереднього стану та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих звязках.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААБ № 503284 від 11 вересня 2013 року, ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи.

Суд приходить до висновку, що внаслідок ненадання відповідачем щорічної основної відпустки позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в нехтуванні його правами на відпочинок, із-за чого позивач переніс стрес, докладав зусиль для відновлення свого стану здоровя, порушився його звичайний життєвий ритм та стан здоровя, що підтверджується випискою з амбулаторної карти від 27 жовтня 2014 року Міської лікарні № 10.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскільки позивачу завдано моральної шкоди з вини відповідача, то він повинен її відшкодувати, однак суд визнає, що заявлена позивачем до стягнення сума моральної шкоди у розмірі 25 000 грн. є завищеною. Застосовуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає за необхідневизначати розмір відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 у сумі 1 500 грн., оскільки розмір саме цієї суми на думку суду буде достатньою для відшкодування моральної шкоди, яку позивач отримала внаслідок неправомірних дій відповідача.

Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» слід задовольнити частково, визнавши бездіяльність відповідача при ненадання позивачу щорічної основної відпустки, стягнувши на користь ОСОБА_1 в відшкодування моральної шкоди грошову суму у розмірі 1 500 грн.

На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави 487 грн. 20 коп. судового збору, оскільки при подачі позову позивач була звільнений від оплати судового збору.

На підставі викладеного, ст. 45 Конституції України, ст. ст. 2, 4, 10, 11 Закону України «Про відпустки», п. п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, ст. ст. 74, 79, 80, 233, 237-1 КЗпП України, ст. 1166 ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 10,11, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» про визнання бездіяльності при ненаданні щорічної основної відпустки неправомірною, зобовязання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати бездіяльність Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» при ненаданні щорічної основної відпустки неправомірною.

Стягнути з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 1 500 (одну тисячу пятсот) гривень.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з Державного вищого навчального закладу «Запорізький будівельний коледж» на користь держави судовий збір 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі у 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Вступну та резолютивну частини рішення проголошено у судовому засіданні 18 квітня 2016 року.

Повний текст рішення виготовлено 22 квітня 2016 року.

Суддя: І.П. Соболєва