У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Євтушенко О.І., ЗавгородньоїІ.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі відокремленого структурного підрозділу Зміївської теплової електричної станції про визнання наказів недійсними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що з 19 серпня 1992 року вона працювала у відокремленому структурному підрозділі Зміївської теплової електричної станції Публічного акціонерного товариства «Центренерго» (далі - ПАТ «Центренерго») на посаді електромеханіка з ремонту та обслуговування лічильно-обчислюваних машин шостого розряду цеху теплової автоматики та вимірювань. За її заявою на підставі наказу від 23 лютого 2015 року № 106-к безстроковий трудовий договір переукладено на строковий трудовий договір з 23 лютого по 29 травня 2015 року. Наказом від 29 травня 2015 року № 380/к її звільнено з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Вважаючи звільнення незаконним, оскільки заява була написана під тиском з боку адміністрації щодо неминучого скорочення працівників, без зазначення підстав та відкликана нею 20 травня 2015 року, просила поновити її на роботі на посаді електромеханіка з ремонту та обслуговування лічильно-обчислюваних машин шостого розряду цеху теплової автоматики та вимірювань відокремленого структурного підрозділу Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Центренерго» в особі відокремленого структурного підрозділу Зміївської теплової електричної станції про визнання наказів від 23 лютого 2015 року № 106-к та від 29 травня 2015 року № 380/к недійсними.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 13 жовтня 2015 року позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 05 листопада 2015 року позов задоволено. Накази Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» від 23 лютого 2015 року № 106-к про переукладення трудового договору та від 29 травня 2015 року № 380/к про припинення трудового договору визнано незаконними та скасовано. ОСОБА_4 поновлено на роботі на посаді електромеханіка з ремонту та обслуговування лічильно-обчислюваних машин шостого розряду цеху теплової автоматики та вимірювань Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго». Стягнуто з ПАТ «Центренерго» в особі Зміївської теплової електричної станції на користь ОСОБА_4 36 641 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2016 року рішення Зміївського районного суду Харківської області від 05 листопада 2015 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що розпорядженням відповідача від 18 серпня 1992 року № 83-к ОСОБА_4 прийнято у цех автоматики і теплових змін електромеханіком з ремонту та обслуговування лічильно-обчислюваних машин четвертого розряду. Розпорядженням від 19 листопада 1993 року від 105к позивачці присвоєно п'ятий розряд електромеханіка з ремонту та обслуговування лічильно-обчислюваних машин, розпорядженням від 30 вересня 2000 року № 143-к - шостий розряд (а. с. 46, 47, т. 1).

19 лютого 2015 року позивачка звернулася до директора Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» з заявою, у якій просила переукласти безстроковий трудовий договір на строковий з 23 лютого по 29 травня 2015 року (а. с. 19, т. 1).

Наказом Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» від 23 лютого 2015 року № 106-к безстроковий трудовий договір переукладено на строковий трудовий договір з 23 лютого 2015 року по 29 травня 2015 року (а. с. 20).

03 березня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до директора Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» з заявою, в якій просила звільнити її за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком 29 травня 2015 року (а. с. 21).

Наказом Зміївської теплової електричної станції ПАТ «Центренерго» від 29 травня 2015 року № 380/к ОСОБА_4 звільнено з роботи у зв'язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України. З наказом позивачка ознайомилася 24 червня 2015 року (а. с. 22, т. 1).

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення − в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст. ст. 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Із матеріалів справи вбачається, що з позовом про визнання недійсним наказу Зміївської ТЕС ПАТ «Центренерго» від 23 лютого 2015 року № 106-к про переукладення трудового договору подано ОСОБА_4 29 вересня 2015 року (а. с. 1, т. 2).

Питання про поновлення пропущеного строку позивачка не порушувала, докази поважності пропуску цього строку матеріали справи не містять.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, підстав для його поновлення відсутні, а тому позов у частині визнання недійсним наказу від 23 лютого 2015 року № 106-к не підлягає задоволенню за пропуском строку звернення до суду за захистом порушеного права.

Після переукладення безстрокового трудового договору на строковий позивачка продовжувала працювати. У заяві від 03 березня 2015 року ОСОБА_4 просила звільнити її у зв'язку з виходом на пенсію за віком 29 травня 2015 року, тобто у останній день дії строкового трудового договору, про який вона зазначала у заяві від 19 лютого 2015 року. Доказів того, що вказані заяви були складені позивачкою під тиском і не відповідали її волі матеріали справи не містять.

Доводи позивачки про відкликання у подальшому заяви про переукладенні трудового договору на нових умовах після його переукладення не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки одностороння зміна умов трудового договору після його укладення трудовим законодавством не допускається.

Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у позові. Доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Євтушенко О.І., ЗавгородняІ.М.