Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шкода Олександр Миколайович, Дарницький районний відділ Головного управління державної міграційної служби України у м. Києві, Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання договору недійсним, визнання права власності на квартиру, скасування реєстраційного запису про право власності на об'єкт нерухомого майна, зняття з реєстраційного обліку та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, із урахуванням уточнених позовних вимог просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 14 червня 2013 року між ОСОБА_5, яка діяла від її імені на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 6 червня 2012 року, та ОСОБА_6, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М. та зареєстровано у реєстрі за № 2020; визнати за нею право власності на вказану квартиру; скасувати рішення реєстраційної служби Головного управління юстиції у м. Києві про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6; зобов'язати реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві відновити реєстраційний запис про право власності ОСОБА_4 на цю квартиру; усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_10 та ОСОБА_11 у квартирі.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 квітня 2001 року вона отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки вона не проживала у цій квартирі, то вирішила здавати її в оренду.

Відповідач ОСОБА_5, яка є колишньою дружиною брата позивача, запропонувала їй свою допомогу у підшукуванні орендарів та укладення з ними договору оренди, для чого повідомила про те, що вона повинна видати їй довіреність для реалізації повноважень із здачі квартири в оренду, а також передати оригінали правовстановлюючих документів на квартиру.

6 червня 2012 року вона прибула до приватного нотаріуса Шкоди О.М. для видачі такої довіреності.

Вважаючи, що вона видає довіреність для укладення договору оренди своєї квартири, вона підписала запропонований нотаріусом текст довіреності, навіть не прочитавши її змісту.

Після розірвання шлюбу між її братом та відповідачем ОСОБА_5, їй випадково стало відомо про те, що ОСОБА_5, діючи від її імені на підставі довіреності від 6 червня 2012 року, продала квартиру 14 червня 2013 року своєму батьку ОСОБА_12 за 150 000 грн.

Відчужуючи спірну квартиру на підставі довіреності, відповідач ОСОБА_5 діяла всупереч волі та інтересам довірителя, оскільки не узгоджувала з нею істотних умов такого договору, навмисне приховувала факт продажу квартири та не повернула отримані за договором кошти.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2015 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від імені ОСОБА_4, та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шкодою О.М. 14 червня 2013 року та зареєстрованим у реєстрі за № 2020. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 по 10 000 грн моральної шкоди. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9, не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції, подала касаційну скаргу, в якій просить його скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно із ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Із змісту вказаних положень ЦК України випливає, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Як встановлено судами, відповідно до довіреності від 6 червня 2012 року, ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 представляти її інтереси в усіх без винятку питань щодо володіння та розпорядження належною їй квартирою АДРЕСА_1, в тому числі, але не виключно пов'язаних з продажем, міною, здачею в найм (оренду) від її імені за ціною та на умовах на її розсуд зазначеної квартири або передачі її в заставу (іпотеку).

14 червня 2013 року ОСОБА_5, діючи від імені ОСОБА_4, продала належну останній квартиру АДРЕСА_1 своєму батьку ОСОБА_6 за 150 000 грн.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 14 червня 2013 року та визнання за нею права власності на квартиру, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позивачем вимоги є доведеними, оскільки вона не мала наміру продавати належну їй квартиру, а тільки здавати таку в оренду, зміст довіреності не містить чіткого волевиявлення ОСОБА_4 на продаж квартири за ціною та на умовах на розсуд ОСОБА_5, про факт відчуження квартири їй не було відомо, а грошових коштів за квартиру не передано.

Ухваливши нове рішення про відмову в цій частині позову, апеляційний суд виходив із того, що доводи позивача спростовуються змістом довіреності від 6 червня 2012 року, відповідно до якої представника було уповноважено в тому числі продати квартиру за ціною та на умовах на власний розсуд. Апеляційний суд також вказав на те, що дії ОСОБА_4 щодо видачі такої довіреності та передачі ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на квартиру, а також відсутність дій із скасування довіреності на час вирішення спору, свідчать про існування між ними домовленості щодо продажу вказаної квартири. Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_4 наявності зловмисної домовленості між її представником із покупцем квартири.

Такі висновки апеляційного суду відповідають нормам матеріального і процесуального закону, а також встановленим обставинам справи.

Згідно із ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_4 не читала зміст довіреності при її нотаріальному посвідченні, не є підставою для скасування рішення апеляційного суду, оскільки не свідчать про відсутність волевиявлення на продаж квартири.

Посилання заявника на те, що підставою недійсності правочину є підміна волі довірителя на волю представника щодо продажу квартири, є необґрунтованими, оскільки виданою довіреністю від 6 червня 2012 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_5 у тому числі й на продаж квартири за ціною та на умовах на власний розсуд.

Не можна погодитись і з доводами касаційної скарги про те, що про відсутність волевиявлення ОСОБА_4 на продаж квартири свідчить те, що у спірній квартирі до цих пір зареєстровано її місце проживання. Новий власник квартири не позбавлений права у будь-який час після набуття права власності на неї звернутись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом зняття з реєстрації місця проживання колишнього власника.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування ухваленого апеляційним судом рішення, тому касаційна скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє ОСОБА_9, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук