РІШЕННЯ

Іменем України

28.03.2016 року Франківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Козюренка Р.С.

при секретарі- Потюк В.М.

з участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

та представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення повернення боргу, суд,

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути інфляційні витрати в сумі 14 323,17 гривень за прострочення повернення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 1262,39 гривень, а всього 15 585,56 гривень. Позов мотивує тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28.03.2013 року задоволено вимоги позивача ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної, моральної шкоди та судових витрат в загальному розмірі 18921,96 гривень, однак відповідач добровільно відмовився виконувати рішення суду та суми боргу не повернув. Після звернення позивача до виконавчої служби із виконавчим листом, ОСОБА_2 у примусовому порядку почав сплачувати борг. Разом з тим, позивач вважає, що відповідач зобовязаний сплатити суму індексу інфляції за весь час прострочення повернення боргу з дня набрання рішення законної сили, що становить 14 323,17 гривень, а також 3% річних від простроченої суми, що становить 1262,39 гривень, а всього 15 585,56 гривень, яку просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав повністю, пояснення дав аналогічні викладеним у позові, просить такий задовольнити.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов заперечили повністю, пояснення дали аналогічні викладеним у запереченнях, додатково пояснили, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення відповідачем зобовязань, передбаченого рішенням суду.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та оглянувши цивільну справу №2-1786/11, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Частиною 2 ст. 625 ЦК, на яку покликається позивач як на підставу своїх вимог, передбачено обовязок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із вимогами ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відтак грошовим зобовязанням слід вважати будь-яке зобовязання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З урахуванням викладеного, положення ст. 625 ЦК України регулює зобовязальні правовідносини, тобто поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду.

Судом встановлено, що заочним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 28.03.2013 року стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 18921,96 гривень в порядку відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Стягнення суми проводилося в примусовому порядку на підставі виконавчого листа № 2-1786/11, який виконаний в повному обсязі, а тому 26.06.2015 року на підставі п.8 ч.1 ст.49 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець закрив провадження.

Таким чином, грошове зобовязання у ОСОБА_2 виникло на підставі рішення суду від 28.03.2013 року.

Відтак, вимоги ст.625 ЦК України до спірних правовідносин не застосовується, оскільки між сторонами відсутні грошові зобовязання.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, заявлений позов ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_2 суми інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення повернення боргу не підлягає до задоволення. Між тим, відмова в позові виключає й задоволення вимог щодо стягнення судового збору.

З наведених міркувань та керуючись ст. ст. 4, 10, 11, 57, 60, 209, 212, 215, 218, ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення суми інфляційних витрат та трьох процентів річних за прострочення повернення боргу відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя Козюренко Р.С.