Справа № 300/918/14-ц
У Х В А Л А

Іменем України

15 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

за участю сторін розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Воловецької селищної ради Закарпатської області та Воловецького районного управління юстиції про визнання незаконними і скасування рішень ради, свідоцтв про право власності та державної реєстрації прав власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 20 листопада 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 26.08.2014 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_2, Воловецької селищної ради та Воловецького райуправління юстиції мотивуючи наступним. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно позивачу належить домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, до складу якого входить і літня кухня.

На порушення права власності позивача Воловецька селищна рада 13.02.2014 прийняла рішення № 756 про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка знаходиться під належною позивачу літньою кухнею, а 28.03.2014 прийняла рішення № 783 про погодження указаного проекту землеустрою. Відповідно до цих рішень ОСОБА_2 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_2 під житловим будинком, який виник внаслідок начебто реконструкції належної позивачу літньої кухні. Той факт, що житловий будинок відповідача ОСОБА_2 і літня кухня, яка належить позивачу, є однією і тією самою будівлею, підтверджується преюдиційним судовим рішенням.

ОСОБА_2 одержав правовстановлюючі документи на майно, що належить позивачу: 17.06.2014 реєстраційною службою йому видано Свідоцтво про право власності на земельну ділянку із кадастровим НОМЕР_2 по АДРЕСА_2, а 25.06.2014 - Свідоцтво про право власності на житловий будинок за цією адресою. Між тим, цей будинок виник внаслідок начебто реконструкції належної позивачу літньої кухні.

Такі дії відповідачів порушують майнові права позивача, до якого разом із будівлею літньої кухні на підставі ст. 377 ЦК України перейшло і право власності (право користування) щодо земельної ділянки, на якій розміщене нерухоме майно.

Посилаючись на ці обставини, на норми ст.ст. 387, 391 ЦК України, ст. 152 ЗК України, позивач просив:

визнати незаконними та скасувати рішення Воловецької селищної ради від 13.02.2014 № 756 і від 28.03.2014 № 783;

визнати незаконними Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані 17.06.2014 і 25.06.2014 на ім'я ОСОБА_2, що посвідчують право власності останнього на розташовані за адресою: АДРЕСА_2 земельну ділянку і житловий будинок;

скасувати державну реєстрацію прав власності ОСОБА_2 на розташовані за адресою: АДРЕСА_2 житловий будинок і земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_2;

судові витрати позивач просив покласти на відповідачів.

Рішенням Воловецького районного суду від 20.11.2015 у позові відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі поставила питання про скасування рішення суду як незаконного та необґрунтованого із ухваленням нового - про задоволення позову. Зазначає, зокрема, що суд:

не врахував витягу з реєстру прав власності, що є у відповідача і підтверджує його право на літню кухню, набуте на підставі договору дарування, цей доказ не був спростований, а наявність у позивача ще однієї літньої кухні площею 6,44 кв. м не позбавляє його права власності на літню кухню площею 89,10 кв. м, що була подарована батьком, але була привласнена відповідачем;

не взяв до уваги перехід відповідно до закону прав власності та користування спірною земельною ділянкою до позивача та порушення цих прав діями відповідачів, видачею документів щодо прав власності на спірне майно ОСОБА_2;

не зважив на преюдиційне судове рішення і дав неправильну оцінку наявним у справі доказам, зокрема, даним технічної документації щодо параметрів і розташування спірної літньої кухні.

У письмових запереченнях на апеляцію відповідач ОСОБА_2 вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін. Посилається, серед іншого, на те, що позивач безпідставно ототожнює літню кухню, яка належить до його будинку, із будинком, що його з дозволу покійного батька сторін реконструював відповідач із колишньої окремо розташованої літньої кухні. Позивач фактично має намір привласнити чуже майно.

На апеляційну скаргу подало заперечення і Воловецьке райуправління юстиції, посилається на законність реєстраційних дій щодо нерухомого майна та на правомірність видачі відповідних документів, вказує на відсутність підстав для задоволення апеляції.

Листом від 28.01.2016 № 112 Воловецька селищна рада просила відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Марамигіна П.В., які апеляцію підтримали, відповідача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_5, які скаргу не визнали, розглянувши на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України справу у відсутність представників інших відповідачів, оглянувши матеріали справ №№ 300/238/13-ц, 300/984/13-ц, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до такого.

У справі встановлені такі факти, обставини та відповідні їм правовідносини.

З одержаної апеляційним судом копії інвентарної справи № 158/320/5286662 (а.с. 52-112 т. 2) та з інших матеріалів справи вбачається, що у 1953-1954 рр. за адресою, якою наразі є: АДРЕСА_1, ОСОБА_6 було виділено земельну ділянку площею 0,04 га для будівництва індивідуального житлового будинку, у 1959 році двокімнатний будинок житловою площею 32 кв. м був прийнятий комісією, право власності на нього було оформлено за ОСОБА_6 (а.с. 79-84 т. 2).

Рішенням Виконкому Воловецької селищної ради депутатів трудящих від 25.03.1977 № 33 ОСОБА_7 було надано дозвіл на будівництво літньої кухні на присадибній земельній ділянці, у цьому ж році на його ім'я був виготовлений будівельний паспорт на будівництво літньої кухні по АДРЕСА_1 (а.с. 87-89 т. 2). Рішенням Виконкому Воловецької селищної ради народних депутатів від 01.06.1984 № 81 ОСОБА_7 було надано дозвіл на будівництво сараю, у цьому ж році на його ім'я був виготовлений будівельний паспорт на будівництво сараю по АДРЕСА_1 (а.с. 90-92 т. 2).

Після зведення будинку (літ. А) до нього здійснювалися прибудови, в т.ч., самочинні, зокрема, котельня (літ. И), прибудова (літ. А'), щодо яких 22.05.1986 були зареєстровані поточні зміни, при цьому, станом на 20.06.1985 окрім будинку літ. А у зведеному оціночному акті по указаному домоволодінню значився і самовільно збудований житловий будинок літ. Д (а.с. 54). У зведеному оціночному акті по указаному домоволодінню станом на 22.05.1986 об'єкт, що у попередньому акті значився як житловий будинок літ. Д, значиться як літня кухня літ. Д, щодо цього 11.04.1989 були зареєстровані поточні зміни (а.с. 55 т. 2). Актом від 22.05.1986, складеним інженером ОСОБА_8, зафіксовано виявлення при перевірці домоволодіння АДРЕСА_1 факту використання колишнього житлового будинку під літ. Д як літньої кухні, а також наявність у власників дозволу на будівництво літньої кухні та сараю (а.с. 85 т. 2).

Довідкою-характеристикою від 10.02.1987 № 2-140, складеною Мукачівським міжміським бюро техінвентаризації, стверджується, що домоволодіння АДРЕСА_1 складалося з таких об'єктів: житловий будинок (літ. А-А'), літня кухня (літ. Д), сараї (літ. Е, Ж, З), котельня (літ. И), вбиральня (літ. К), споруди (№№ 1-2) (а.с. 94 т. 2). Майно в цьому складі перейшло у власність ОСОБА_9 із оформленням документів щодо права власності 20.03.1987 (кінцева частка 3/4) та ОСОБА_7 (частка 1/4) після смерті ОСОБА_6 (відповідно, чоловіка ОСОБА_9 і батька ОСОБА_7) (а.с. 95-100 т. 2).

У результаті спадкування за ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, за заповітом, ОСОБА_7 06.04.2004 отримав у Воловецькій держнотконторі за реєстровим № 749 Свідоцтво про право на спадщину за заповітом і 07.04.2004 зареєстрував своє право власності на будинок АДРЕСА_1 (а.с. 101, 105 т. 2), у якому мешкав.

25.06.1999 Виконком Воловецької селищної ради прийняв рішення № 63, яким розглянувши заяву ОСОБА_2, мешканця АДРЕСА_1, згоду його батька ОСОБА_7, враховуючи, що реконструкція не порушує архітектурні норми, а покращує побутові умови сім'ї, вирішив надати ОСОБА_2 дозвіл на проведення реконструкції літньої кухні під житловий будинок із добудовою та зобов'язав ОСОБА_2 виготовити відповідні документи (а.с. 227 т. 1). 18.08.1999 голова Воловецької райдержадміністрації видав розпорядження № 356, яким надав ОСОБА_2 дозвіл на проектування та будівництво (реконструкцію з добудовою) літньої кухні під житловий будинок в АДРЕСА_1 на земельній ділянці батька ОСОБА_7 згідно його заяви-згоди та згідно вищевказаного рішення виконкому (а.с. 226 т. 1).

Ці акти виконавчого органу місцевого самоврядування та місцевого органу виконавчої влади є чинними і як такі є обов'язковими (ст.ст. 140, 144 Конституції України, ст.ст. 2, 11, ст. 31 ч. 1 п. «а» пп. 9, ст. 52 ч. 1, ст. 59 ч. 6, ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст. 1, 6, ст. 13 ч. 1 п. 5, ст. 16 ч. 1 п. 7 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 13 Закону України «Про основи містобудування» (тут і далі норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення відповідних юридичних фактів)). На підставі зазначених актів ОСОБА_2 провів реконструкцію окремо розташованої від житлового будинку літньої кухні у власний житловий будинок. На час надання згоди на реконструкцію літньої кухні та прийняття вищевказаних рішень уповноваженими органами єдиною особою, яка мала майнові права щодо домоволодіння АДРЕСА_1, хоча й не завершила на той час їх оформлення, був ОСОБА_7, який прийняв спадщину, що йому належала з моменту її відкриття і щодо якої закон не встановлював певного граничного строку для одержання свідоцтва про право на спадщину (ст.ст. 4, 524, 525, 548, 549, 560, 561 ЦК Української РСР (1963 р.)). ОСОБА_7 вирішив долю частини успадкованого майна (належності до будинку - літньої кухні) задовго до отримання свідоцтва про право на спадщину.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 пояснив, що фактично розпочав будівельні роботи ще в кінці 1999 року, але відповідні документи оформив не одразу, робив це по мірі можливості, подав суду ряд документів, що стосуються реконструйованої будівлі. Зокрема: договір на користування електроенергією в цій будівлі, адреса якої зазначена як АДРЕСА_2, ОСОБА_2 уклав із ВАТ ЕК «Закарпаттяобленерго» 23.02.2001 (а.с. 44 т. 2); робочий проект на газифікацію житлового будинку АДРЕСА_2 був виготовлений на замовлення ОСОБА_2 у квітні-листопаді 2005 року (33-36 т. 2), а 02.06.2006 із ВАТ «Закарпатгаз» були укладені два окремі договори про надання послуг із газопостачання: № 20676 із ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 41-43 т. 2), і із ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2, за яким він здійснював оплату споживання газу (а.с. 37-40 т. 2).

У жовтні 2006 року ОСОБА_2 був виготовлений і зареєстрований за № 39/06 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_1, а саме, на проведення реконструкції літньої кухні під житловий будинок із добудовою, у якому міститься також дозвіл на виконання будівельних робіт (а.с. 187-194 т. 1). Інспекція Держархбудконтролю у Закарпатській області 03.03.2010 видала ОСОБА_2 Сертифікат відповідності серії НОМЕР_3, яким підтвердила відповідність закінченого будівництвом об'єкта - реконструкції літньої кухні під житловий будинок у АДРЕСА_2, проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердила його готовність до експлуатації, зафіксовані такі параметри об'єкта: загальна площа - 89,10 кв. м, вартість об'єкта - 60500,00 грн (а.с. 100 т. 1). Рішенням від 26.09.2013 № 148 Виконком Воловецької селищної ради присвоїв новобудові ОСОБА_2 адресний номер: АДРЕСА_2 (а.с. 103 т. 1).

Як випливає зі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06.04.2004 та з Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.04.2004 № 3287732, виданого Воловецьким ДВПТІ, за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на спадкове майно, що складалося з таких об'єктів: житловий будинок загальною площею 69,00 кв. м, житловою площею 31,80 кв. м (літ. А), літня кухня (без зазначення площі) (літ. Д), сараї (літ. Е, Ж), котельня (літ. И), вбиральня (літ. К), огорожа (літ. Н).

У цьому зв'язку колегія суддів із урахуванням наведених норм ЦК Української РСР (1963 р.), ст.ст. 66, 67 Закону України «Про нотаріат», п.п. 108, 109, 114, 115, 117 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 14.06.1994 № 18/5 (реєстрація в Мінюсті від 07.07.1994 за № 152/361), п.п. 205, 206, 212, 214, 216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту України від 03.03.2004 № 20/5 (реєстрація в Мінюсті від 03.03.2004 за № 283/8882), п.п. 1.1.-1.5., 2.1., 2.7., 3.5., п. 3 Додатку № 1 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Мінюсту України від 07.02.2002 № 7/5 (реєстрація в Мінюсті від 18.02.2002 за № 157/6445) констатує таке:

у свідоцтві про право на спадщину могла бути і була відображена спадкова маса (склад майна) на день відкриття спадщини (ІНФОРМАЦІЯ_2);

державна реєстрація права власності спадкоємця, що була проведена 07.04.2004 на підставі свідоцтва про право на спадщину, могла бути і була здійснена саме щодо того майна, яке було зазначене у свідоцтві.

Поряд із цим, відповідно до п.п. 1.6., 2.5., 3.6., 4.1.1., 4.1.2. вищевказаного Тимчасового положення, п.п. 1.4., 1.5., 3.2., 5., п. 10. ч. 1, ч. 3 пп. а), в), г), і) та інших норм Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомбудархітектури України від 24.05.2001 № 127 (реєстрація в Мінюсті від 10.07.2001 за № 582/5773), реєстрація права власності на об'єкт нерухомого майна здійснюється тільки після проведення технічної інвентаризації об'єкта, за наявності відповідних матеріалів інвентаризації, в т.ч., абрисів і планів земельних ділянок із фіксацією розташованих на них об'єктів, на підставі яких складаються інвентаризаційні справи та технічні паспорти; підставою для поточної інвентаризації є, зокрема, зміни у складі майна (нове будівництво, добудова, реконструкція), інвентаризації підлягають і самочинно зведені будівлі (прибудови); винятком із правила щодо обов'язковості проведення техінвентаризації до моменту реєстрації права власності є випадок, коли заява про реєстрацію права власності на нерухоме майно подається не пізніше як через 12 місяців після виникнення цього права, якщо ж строк подачі заяви порушено, то реєстрації права власності повинна передувати техінвентаризація об'єкта, зміна власника, якщо минуло 12 місяців після проведення попередньої інвентаризації, є підставою для проведення поточної інвентаризації.

З моменту відкриття спадщини за ОСОБА_10 і до моменту одержання ОСОБА_7 свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації на його підставі права власності на нерухоме майно пройшло дев'ять років і обставини за цей час істотно змінилися (внаслідок дачі згоди синові на перебудову, прийняття рішень управненими органами та виникнення пов'язаних із цим правовідносин відповідний об'єкт перестав існувати як літня кухня, перебудовувався у житловий будинок, використовувався в якості житла і фактично був окремим від житлового будинку АДРЕСА_1 об'єктом (будинком) із фактично іншою та використовуваною адресою АДРЕСА_2). Між тим, попри наведені вище обставини щодо змін у складі нерухомого майна, правах на нього та тривалості строку, в який ОСОБА_7 звернувся по державну реєстрацію права власності, що виникло в порядку спадкування, у справі немає доказів проведення у строк 12 або менше місяців до моменту реєстрації права, технічної інвентаризації домоволодіння по АДРЕСА_1.

За таких обставин, дійсний склад і параметри об'єктів нерухомого майна на момент реєстрації права власності за ОСОБА_7 не були встановлені у передбачений законом спосіб, а реєстрація об'єкта під літ. Д як літньої кухні хоча формально й відповідала даним щодо складу спадкового майна на момент відкриття спадщини, проте, не відповідала дійсним правовому статусу та характеристикам речі на момент реєстрації права, відповідно до яких ОСОБА_7 не міг розпоряджатися цим майном без урахування обставин, що виникли з його ж волі. Порушення вимог законодавства щодо проведення технічної інвентаризації спірного нерухомого майна є одним із доводів заперечень відповідача ОСОБА_2 на позов і на апеляцію.

Завершення процедури оформлення ОСОБА_7 прав на нерухомість безпосередньо передувало відчуженню майна. За договором від 21.04.2004, посвідченим держнотаріусом Воловецької держнотконтори Маньо О.Ф. за реєстровим № 842, ОСОБА_7 подарував своїй доньці ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1 із належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 69,00 кв. м, житловою - 31,80 кв. м, у договорі зазначено, що «до будинку примикають надвірні споруди: літня кухня, два сараї, вбиральня, огорожа» (а.с. 115 т. 1, а.с. 106 т. 2). Право власності ОСОБА_1 на майно було зареєстроване 23.04.2004 (а.с. 107 т. 2).

Як на доказ належності їй спірної літньої кухні, ОСОБА_1 посилається також на Витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.11.2010 № 27847388, виданий Воловецьким ДВПТІ, у якому за нею зафіксована реєстрація права на: житловий будинок загальною площею 69,00 кв. м, житловою - 31,80 кв. м, зносом 54% (літ. А-А'), літню кухню загальною площею 89,10 кв. м, зносом 40% (літ. Д), сарай площею 20,50 кв. м, зносом 25% (літ. Е), сарай площею 15,50 кв. м, зносом 54% (літ. Ж), убиральню площею 1,40 кв. м, зносом 40% (літ. К), огорожу зносом 40% (№№ 1-2) (а.с. 4 т. 1, а.с. 21 т. 2). На час апеляційного розгляду справи параметри реєстрації щодо площі об'єкта становлять 69,00 кв. м загальної площі, 31,80 житлової площі, відсоток зносу - 54% (а.с. 150-151 «б» т. 1).

У справі наявні копії виконаного ДВПТІ по Воловецькому району 23.04.2004 на ім'я ОСОБА_1 Технічного паспорта № 320/5286662 на житловий будинок АДРЕСА_1, що належить їй на підставі договору дарування (а.с. 116-118 т. 1, а.с. 124-126 т. 2). У техпаспорті міститься складений 07.04.2014 (до укладання договору дарування) план будинку літ. А, на якому значиться добудова - літня кухня площею 6,44 кв. м (на плані приміщення 1-8), яка безпосередньо примикає до котельні (приміщення 1-7) та стін будинку, що належать до приміщень 1-4 і 1-6. Ця ж літня кухня значиться (але як приміщення 1-9) і у Технічному паспорті на указаний будинок із належними до нього господарськими будівлями, виготовленому ОСОБА_1 станом на 18.02.2016 (а.с. 8-22 т. 2). На відміну від літньої кухні площею 6,44 кв. м, літня кухня літ. Д, право на яку є предметом спору, та її параметри не відображені у технічних даних (експлікаціях, абрисах тощо), а в технічному паспорті за квітень 2004 року вказується літня кухня без будь-яких параметрів літ. П, під якою не значилися в інвентарній справі будівлі чи споруди.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 99 т. 1).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 визнала, що вищевказане приміщення площею 6,44 кв. м є літньою кухнею. В апеляційному суді ОСОБА_1 не спростувала, що їй було відомо про перебудову літньої кухні братом, не заперечувала, що періодично бачила як там ведуться ремонтні роботи, не заперечила по суті, що кухня площею 89,10 кв. м, зазначена у витягу з реєстру, за своїми параметрами є значно більшою за ту, що існувала на момент укладання договору дарування будинку (та була площею близько 30 кв. м). Виходила й із того, що не може мирним шляхом врегулювати спір із братом, а її звернення у різні інстанції мети не досягли. Водночас ОСОБА_1 не змогла належно пояснити суду, зокрема:

чому вона, протягом багатьох років фактично в своєму дворі спостерігаючи за, як стверджує, протиправною перебудовою належного їй нерухомого майна, не вживала заходів для припинення такого, для захисту свого права, тобто, по суті не заперечувала проти цього (доказів про таке немає), а почала ставити відповідне питання вже тоді, як перебудова фактично була завершена;

на яких підставах за обставин, що встановлені в справі, вона обґрунтовує правомірність вимоги про фактичне набуття у власність майна, що нею не створене.

Сторонами не спростовується та не суперечить матеріалам справи по суті, що за життя їх батька спору щодо розподіленого між ними батьком майна не було, а виник він після його смерті.

Ані договір дарування, де літня кухня зазначена в однині (одна літня кухня), ані документи, на які посилається договір (з урахуванням обставин їх складання), не ідентифікують із певністю літню кухню: площа цього об'єкта, його розташування, інші параметри не зазначені. Натомість у плані, що був складений до укладання договору дарування і в подальшому став складовою частиною технічного паспорта на будинок позивача, зафіксовано літню кухню площею 6,44 кв. м, тобто зафіксовано об'єкт із достатніми даними для його точної ідентифікації, що існував на час укладання договору. Площа літньої кухні у 6,44 кв. м не входить до 69,00 кв. м загальної площі житлового будинку, що дарувався. Сукупність обставин, що склалися на момент дарування, характеристики об'єкта, що дарувався, розташування та умови користування приміщеннями (будинком), опис об'єкта в договорі та інших документах вказують на те, що відповідач мав підстави стверджувати про реальне дарування літньої кухні, яка саме примикає до будинку.

Обдарована відповідно до договору прийняла в дар одну літню кухню, а не дві, іншу ж будівлю, яка раніше була літньою кухнею, однак, на час укладання договору дарування була в розпорядженні ОСОБА_2 і перебудовувалася в житловий будинок, ОСОБА_1 у складі дарунку не приймала фактично і доказів наявності у обдарованої претензій з цього приводу до будь-кого на час укладання договору та тривалий період після цього у справі немає. ОСОБА_1 прийняла дар у тих параметрах, які існували фактично на момент укладання договору, передачею права ОСОБА_2 на перебудову літньої кухні, що мало місце за п'ять років до укладання договору дарування, майнові права ОСОБА_1, що на той час не виникли, не могли бути і не були порушені.

ОСОБА_1 оскаржувала рішення Виконкому Воловецької селищної ради від 25.06.1999 № 63 в порядку адміністративного судочинства, пред'явивши позов до Воловецької селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень, зазначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_2 Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2014 (а.с. 21-25 т. 1) у задоволенні цієї вимоги було відмовлено, встановлено, що на момент прийняття оскаржуваного рішення ОСОБА_1 не володіла нерухомим майном по АДРЕСА_1, а тому його прийняття не порушило її прав, свобод та інтересів як майбутнього власника нерухомого майна.

Посилання позивача на Витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.11.2010 № 27847388 на обґрунтування свого права на спірну літню кухню не може бути враховане. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Так, право власності ОСОБА_1 на майно було зареєстроване 23.04.2004 - одразу після укладання договору дарування. Сторони погоджувалися в апеляційному суді, що на момент дарування будинку площа будівлі літньої кухні, розташованої окремо від будинку, становила близько 30 кв. м. Однак, у витягу, на який посилається позивач і в якому підставою для виникнення права власності вказано договір дарування від 21.04.2004, зазначена площа літньої кухні 89,10 кв. м, літня кухня на 20,10 кв. м є більшою від житлового будинку. Втім, площа у 89,10 кв. м, яка вказана у витягу як площа літньої кухні, зафіксована лише у документах, що були складені на ім'я ОСОБА_2, зокрема:

у Сертифікаті відповідності серії НОМЕР_3 від 03.03.2010;

у Технічному паспорті на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2, виготовленому 04.10.2013, де загальна площа будинку 89,10 кв. м, площа підвалу та сходової клітини 19,43 кв. м, разом - 108,53 кв. м (а.с. 89-94 т. 1);

відповідно, у Свідоцтві про право власності на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 108,53 кв. м, розташований по АДРЕСА_2, виданому 25.06.2014 та зареєстрованому в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно цього ж дня (а.с. 104, 105 т. 1).

Таким чином, площа літньої кухні була внесена до витягу, на який посилається ОСОБА_1, після закінчення перебудови ОСОБА_2 літньої кухні у житловий будинок та видачі йому сертифіката відповідності із зазначенням цієї площі будинку, у витягу зазначені дані щодо площі об'єкта, якої не існувало на момент дарування будинку та реєстрації права на нього за ОСОБА_1, понад те, ці дані стосуються по суті іншого об'єкта, який був створений вже після реєстрації відповідного права за позивачем.

Далі. У витягу зазначено відсоток зносу літньої кухні у 40%, що з відповідними відхиленнями з урахуванням часу побудови узгоджується із параметрами зносу інших указаних у витягу об'єктів. Утім, такий параметр щодо зносу літньої кухні, площа якої зазначена у 89,10 кв. м, не узгоджується з дійсними обставинами, позаяк згідно з витягом слід дійти висновку про побудову цього об'єкта у співставний з іншими об'єктами час, тоді як є встановленим, що фактично будівництво реально наявного об'єкта було закінчене у 2010 році, у зв'язку з чим фізичний знос новобудови готовністю в 100% вочевидь не міг у 2010 році знаходитися на рівні зносу об'єктів, зведених набагато раніше.

Наведене приводить до висновку про невідповідність даних щодо літньої кухні літ. Д, зазначених у згаданому витягу, дійсним обставинам стосовно відповідного об'єкта, що реально існували на момент реєстрації права (23.04.2004), не відповідають вони й тим даним, що реально існували на час пред'явлення позову та вирішення справи судом. Тому з урахуванням цих обставин і змісту договору дарування як правовстановлюючого документу, який не є підставою для переходу права власності на літню кухню площею 89,10 кв. м і зносом у 40% із відповідною реєстрацією права, сам по собі Витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 27847388, що був виданий 02.11.2010 (через шість із половиною років після переходу права власності та реєстрації права), не може слугувати доказом набуття в дар саме тієї літньої кухні, що була перебудована відповідачем, та доказом володіння позивачем саме цим майновим об'єктом. Заперечення відповідача з цього приводу позивачем не спростовані.

Про обізнаність ОСОБА_1 із фактичними обставинами щодо володіння спірним об'єктом ОСОБА_2 свідчить і те, що подаючи до Воловецької селищної ради 09.04.2008 заяву про надання у власність земельної ділянки, ОСОБА_1 просила надати таку по АДРЕСА_1 площею 0,07 га, а площею 0,10 га просила надати ділянку в урочищі «Симчинята» (а.с. 127 т. 2, а.с. 47 справи № 300/984/13-ц) і рішення про надання їй дозволу на складання відповідного проекту землеустрою було радою 07.05.2008 прийняте. Тобто, йшлося про присадибну земельну ділянку будинку без урахування частини, що прилягала до перебудовуваної літньої кухні і була у користуванні ОСОБА_2 У її позові до Воловецької селищної ради про визнання права власності на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1342 га по АДРЕСА_1 рішенням Воловецького районного суду від 09.12.2013, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.02.2014, відмовлено (а.с. 112-114 т. 1).

На підтвердження своєї правової позиції в справі ОСОБА_1 посилається і на вищезгадану постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2014. У мотивувальній частині цього судового рішення із посиланням на договір дарування від 21.04.2004, на Витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.11.2010, в якому зазначена, зокрема, літня кухня площею 89,1 кв. м, на технічні паспорти будинків та на будівельний паспорт № 39/06, виготовлений ОСОБА_2 у жовтні 2006 року, міститься таке формулювання: «порівняння експлікації будівель і споруд технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 власником якого є ОСОБА_1 з експлікацією наведеною у проекті забудови ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_1 індивідуального житлового будинку, складеного архітектурно-планувальним бюро Воловецького району, на думку суду апеляційної інстанції дає підстави вважати літню кухню, що реконструюється ОСОБА_2 під житловий будинок тією самою літньою кухнею, що перебуває у власності ОСОБА_1». Позивач вважає це судове рішення преюдиційним у справі.

Оцінюючи ці доводи сторони, колегія суддів виходить із такого. Конституція України до основних засад судочинства відносить, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свободу в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст. 129 ч. 2 п.п. 1, 2, 4). Цим засадам судочинства відповідають норми ст.ст. 5, 8, 10, 11 ЦПК України, ст.ст. 7, 10, 11 КАС України. За змістом указаних норм закону та за суттю судового процесу, передбачається змагальність саме сторін у справі (у відповідному спорі), саме їм належать відповідні процесуальні права та процесуальні обов'язки із урахуванням особливостей відповідного процесу, саме щодо сторін встановлюються відповідні факти і обставини, що мають значення для розв'язання спору між ними.

Як у цивільному процесі (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 123, 128, 174, 175 ЦПК України), так і в адміністративному судочинстві (ст. 11 ч.ч. 1, 3, ст. 51 ч.ч. 1, 2, 3, ст. 71 ч. 1, ст.ст. 113, 136) саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду, пред'явити в цивільному процесі зустрічний позов. Отже, комплекс процесуальних прав і обов'язків сторони в справі та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, різний. Участь у відповідному процесі особи, статус якої за характером спору, що безпосередньо стосується її прав, свобод та інтересів, фактично відповідає статусу відповідача, в якості третьої особи без самостійних вимог (участь у неналежному статусі) істотно звужує її процесуальні можливості, а тому порушує право на належний захист своїх прав.

У справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Воловецької селищної ради у контексті скасування відповідних рішень ставилося по суті питання про захист права власності позивача та оспорювалося право ОСОБА_2, що виникло на підставі прийнятих в його інтересах рішень, що оскаржувалися, на реконструкцію літньої кухні та на набуття її у власність. Утім, оскільки позов був прийнятий до розгляду і вирішувався в порядку адміністративного судочинства, в силу особливостей цього процесу (ст. 3 ч. 1 п.п. 1, 9, ст. 6 ч. 1, ст. 17 ч. 1, ч. 2 п. 1, ст. 53 ч. 2 та інші норми КАС України) ОСОБА_2 брав у ньому участь як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача. Тож обставина, на яку посилається позивач і яка стосується цивільних прав і обов'язків (спору щодо них) позивача та третьої особи без самостійних вимог у процесі адміністративного судочинства, була зафіксована в процесі, в якому ці учасники перебували в різному процесуальному статусі і де, відповідно, дотримання принципів рівності та змагальності сторін у реально наявному майновому спорі не забезпечувалося.

З постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2014 не вбачається, що під час розгляду адміністративного позову досліджувалася інвентарна справа № 158/320/5286662, що були встановлені та оцінювалися істотні факти і обставини щодо існування на час укладання договору дарування ще однієї літньої кухні, щодо конкретних параметрів літньої кухні (кухонь), походження та дійсного змісту відомостей у витягу з реєстру прав власності, покладеного в основу вирішення адміністративного позову, інші обставини щодо майна та руху прав на нього. Попри наведене, і цим судовим рішенням хоча й було визнано незаконним та скасовано рішення органу місцевого самоврядування про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, водночас було відмовлено у скасуванні рішення, яким було дозволено перебудову літньої кухні на житловий будинок, чим було підтверджено законність останнього та залишено в силі правову підставу для набуття особою у власність законно перебудованого нею майна.

За таких умов, обставину, про яку йдеться, не можна вважати встановленою щодо особи, яка брала участь у належному процесі в належному процесуальному статусі, цю обставину не було встановлено щодо ОСОБА_2 як сторони в справі і з огляду на викладене вище вона не може бути визнана безспірною, а відтак, і преюдиційною. Виходячи зі змісту ст. 55 ч.ч. 1, 5 Конституції України, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 14 ч. 3, ст. 61 ч. 3, ст. 223 ч. 2 ЦПК України, ОСОБА_2 не може бути позбавлений права саме у цивільному процесі, в якому він внаслідок пред'явлення ОСОБА_1 позову бере участь у належному процесуальному статусі відповідача (інший процес, інші сторони, інший предмет спору), захищати своє право, а тому - доводити загальним порядком істотні у справі факти і обставини щодо цивільних прав і обов'язків, які встановлюються саме щодо цих сторін.

31.01.2014 ОСОБА_2 подав до Воловецької селищної ради заяву про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,05 га у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою АДРЕСА_2 (а.с. 173 т. 1). 35-та сесія 6-го скликання Воловецької селищної ради 13.02.2014 прийняла рішення № 756 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок», яким надала ОСОБА_2 дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,05 га за адресою АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 172, 217 т. 1).

37-ма сесія 6-го скликання Воловецької селищної ради 28.03.2014 прийняла рішення № 783 «Про погодження акту погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками та землекористувачами», яким погодила акт погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласниками ОСОБА_2, мешканцю АДРЕСА_2, площею 0,0481 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд без підпису суміжного землекористувача ОСОБА_1 у зв'язку з безпідставною її відмовою (а.с. 106 т. 1).

Проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,0481 га за указаною адресою був виготовлений у квітні 2014 року, дані про земельну ділянку із кадастровим НОМЕР_2 були внесені до Державного земельного кадастру 10.04.2014 (а.с. 166-197 т . 1).

39-та сесія 6-го скликання Воловецької селищної ради 04.06.2014 прийняла рішення № 825 «Про надання земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд гр. ОСОБА_2», яким затвердила вищезгаданий проект землеустрою і надала ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,0481 га (кадастровий НОМЕР_2) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 107 т. 1).

Держреєстратором Реєстраційної служби Воловецького райуправління юстиції Кравець М.І.:

17.06.2014 ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,0481 га із кадастровим НОМЕР_2 за адресою АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну ділянку), цього ж дня право приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку із реєстраційним номером нерухомого майна 15 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 108, 109 т. 1);

25.06.2014 ОСОБА_2 видано Свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 108,53 кв. м, житловою площею 28,9 кв. м за адресою АДРЕСА_2, цього ж дня право приватної власності ОСОБА_2 на будинок із реєстраційним номером нерухомого майна 15 було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 104, 105 т. 1).

Із землевпорядної документації, графічних матеріалів та з інших матеріалів справи, що узгоджуються між собою (а.с. 176-178, 180, 198 т. 1, а.с. 45, 46 т. 2 та ін.), випливає, що у фактичному користуванні ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 0,0837 га, що належить до будинку АДРЕСА_1, яка межує із земельною ділянкою площею 0,0481 га (по лінії Г-Д межі цієї ділянки), що належить до будинку АДРЕСА_2 і знаходиться у власності ОСОБА_2, який, на відміну від ОСОБА_1, має належно оформлене право на відведену йому в натурі землю.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати рішення Воловецької селищної ради від 28.03.2014 № 783 як таке, що ним погоджено ОСОБА_2 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки. Проте, цим рішенням не вирішувалося питання щодо погодження проекту землеустрою, його предметом було інше питання, тому відсутні відповідні обґрунтування та предмет позову в цій частині, а заявлений позивачем предмет позову не відповідає обставинам справи.

Рішення Воловецької селищної ради від 04.06.2014, яким у дійсності було затверджено проект землеустрою і було надано ОСОБА_2 у власність земельну ділянку, позивачем не оспорювалося. Не оспорювала ОСОБА_1 і документи, якими зафіксовані та оформлені права ОСОБА_2 на ведення відповідних будівельних робіт і їх результат, що слугували підставами для оформлення у власність об'єкта, закінченого будівництвом після реконструкції. Наявність у ОСОБА_2 законних підстав для реконструкції колишньої літньої кухні у житловий будинок випливає з вищенаведених обставин, рішень, дій, зокрема, органів місцевого самоврядування та виконавчої влади, визнані та підтверджені останніми, що тягло виникнення у ОСОБА_2 й права на звернення до органу місцевого самоврядування по дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із метою набуття її у власність відповідно до закону.

Відповідно до ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 316-319, 321, 328, 331, 373, 375, 377, 380, 381, 386, 396 ЦК України, ст.ст. 78-81, 90, 95, 116, 118, 125, 126, 152 ЗК України, право власності на нерухоме майно (житловий будинок, садибу), у т.ч., новостворене, а також на землю, зокрема, внаслідок набуття права власності на житловий будинок, набувається з підстав, що не заборонені законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або не встановлено судом; право власності на збудований (реконструйований) житловий будинок виникає з моменту прийняття його до експлуатації та державної реєстрації, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав; законно набуте право власності на землю та на інше нерухоме майно підлягає захисту, до набуття права власності на нерухоме майно особа, яка має законне речове право на це майно, має аналогічне право на його захист.

Фактичні обставини, встановлені під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, наявні в справі докази в їх сукупності не дають підстав для висновку про виникнення у ОСОБА_1 права власності на літню кухню, що реконструювалася ОСОБА_2, і, відповідно, виникнення на підставі ст. 377 ч. 2 ЦК України, права користування земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований, і порушення цього права відповідачами. Натомість обставини справи вказують на набуття ОСОБА_2 відповідних майнових прав із підстав, що не суперечать закону, а тому таких, що підлягають захисту. Враховуючи принцип змагальності сторін, правила щодо здійснення особою на власний розсуд свого права на захист і розпорядження своїми цивільними та процесуальними правами, обов'язку позивача щодо належного доказування позову та можливості задоволення позову лише за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст. 12 ч. 1, ст.ст. 15, 16, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 57-61, 212-215 ЦПК України), колегія суддів констатує, що позивач ОСОБА_1 не довела в передбачений процесуальним законом спосіб своїх вимог, тоді як заперечення відповідача ОСОБА_2 проти позову заслуговують на увагу. Доводи ОСОБА_1 про привласнення належного їй нерухомого майна братом ОСОБА_2 необґрунтовані.

Для визнання незаконними оспорених позивачем рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними (незаконними) документів, якими на підставі чинних актів і документів, що не оспорювалися, оформлено право власності ОСОБА_2 на нерухоме майно, та скасування державної реєстрації прав власності, тобто, для позбавлення ОСОБА_2 прав власності на жилий будинок та земельну ділянку суд першої інстанції підстав не мав. Суд не встановив із достатньою повнотою певних обставин справи, що в контексті доводів сторін мають значення для вирішення спору, однак, ухвалив правильне по суті та справедливе рішення щодо захисту права власності ОСОБА_2 та захисту як правомірних відповідних рішень і документів, правильно при цьому застосував норми матеріального права, якими регулюються спірні правовідносини. Прогалини, зважаючи на необхідність перевірки доводів апеляції та заперечень на неї, були усунені під час апеляційного розгляду справи.

Відтак, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань, тому на підставі ст. 308 ЦПК України та з урахуванням ст. 303 ч. 1 цього Кодексу апеляцію позивача, доводи якої правильності по суті, справедливості та відповідності рішення суду нормам матеріального права не спростовують, слід відхилити, рішення - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Воловецького районного суду від 20 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді