Справа № 301/417/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

18 травня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П..

з участю секретаря : Терпай С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Іршавської міської ради на рішення Іршавського районного суду від 29 березня 2016 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Іршавської міської ради про визнання протиправним рішення та визнання недійсним договору на право тимчасового користування земельною ділянкою,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та Іршавської міської ради в якому просив визнати недійсним рішення виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26.01.2000 року за №12 та визнати недійсним договір на право тимчасового користування землею.

Рішенням Іршавського районного суду від 29.03.2016 року даний позов задоволено. Визнано недійсним рішення виконавчого комітету Іршавської міської ради від 26.01.2000 року №12 «Про продовження строку користування земельною ділянкою». Визнано недійсним Договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) від 26.01.2000 року, що був зареєстрований у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №60.

На дане рішення суду, ОСОБА_1 та Іршавська міська рада подали окремі апеляційні скарги в яких просять скасувати таке рішення, та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Мотивують свої вимоги тим, що рішення суду є незаконним, оскільки винесені в порушення вимог норм матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, адвокат Азарова І.В., яка діє на підставі договору в інтересах ОСОБА_1, підтримала, доводи апеляційної скарги та просила задоволити таку з наведених у ній підстав.

Представник Іршавської міської ради в особі ОСОБА_4 просила суд апеляційної інстанції задоволити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції скасувати.

ОСОБА_2 заперечив, вимоги апеляційних скарг, і просив апеляційний суд відхилити такі з підстав безпідставності.

ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, але повідомлявся належним чином про час та місце судового розгляду. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в його відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційні скарги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 - 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У силу вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. А звідси, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А ч. 3 ст. 60 ЦПК України передбачено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення в справі, і щодо яких у сторін виникає спір.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що виконавчим комітетом було перевищено надані чинними законами повноваження. Надання земельних ділянок у власність чи користування до компетенції виконавчого комітету не входить.

Але погодитись з таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів не може, виходячи з наступних обставин.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до рішення виконавчого комітету Іршавської міської ради народних депутатів від 25.05.1995 року № 65 ОСОБА_1 було надано в тимчасове користування земельну ділянку розміром 0,22 га. строком на 2 роки для розміщення пасіки із земель запасу. На підставі даного рішення укладено договір на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди). Указаний договір зареєстровано в книзі записів договорів на право тимчасового користування землею 11.09.1995 р. №17. Виконавчим комітетом Іршавської міської ради 26.01.2000 року приймається рішення №12 «Про продовження строку користування земельною ділянкою». На підставі вказаного рішення було укладено договір на право тимчасового користування землею від 26 січня (21 березня) 2000 року, що був зареєстрований у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №60.

Згідно статей 152, 158 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом, способів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів із рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику в сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Таким чином, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 10 ЦПК України.

Позивач не надав суду необхідних, належних та допустимих доказів того, що йому належить на праві користування або на праві власності земельна ділянка, яку використовує ОСОБА_1 на підставі договору на право тимчасового користування землею від 26 січня (21 березня) 2000 року, що був зареєстрований у книзі записів договорів на право тимчасового користування землею за №60.

Крім того, матеріалами справи встановлено та свідоцтвом про право власності на земельну ділянку від 21.03.2014 року підтверджено, що позивач ОСОБА_2 отримав земельну ділянку площею 0,06 га. в урочищі «Ставліш», а 10.11.2014 року ОСОБА_2 подарував дану земельну ділянку ОСОБА_5, що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна.

Тоді як ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Та виходячи з вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України, правом на звернення до суду за захистом, встановленим цим Кодексом, наділена кожна особа у разі наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним рішення виконкому та договору оренди землі, позивачем не доведено факту порушення, і чим саме, та яке право позивача порушене у зв'язку з орендою ОСОБА_1 земельної ділянки, розташованої в урочищі «Ставліш» станом на час виникнення даних правовідносин.

З урахуванням встановлених судом обставин справи та наведених правових норм, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог позивача ОСОБА_2 та не доведення їх у судовому засіданні.

Аналізуючи наведені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування, та ухвалення в зв'язку із цим нового рішення про відхилення позовних вимог через відсутність порушених прав.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує із другої сторони понесені нею й документально підтверджені судові витрати.

Іршавською міською радою понесено в справі судові витрати у виді сплаченого судового збору, а.с. 51.

Зважуючи на викладене та керуючись статтями 307, 309, 314, 316, 317 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та Іршавської міської ради, задоволити.

Рішення Іршавського районного суду від 29 березня 2016 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та Іршавської міської ради про визнання протиправним рішення та визнання недійсним договору на право тимчасового користування земельною ділянкою, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Іршавської міської ради 606,33 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий: ________________ Судді: _____________________

_________________________