Справа №: 398/4615/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"28" квітня 2016 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі головуючої судді Бугайченко Т.А., за участі секретаря Безкоровайної А.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олександрія цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс» про стягнення заробітної плати, -

встановив :

Позивач звернувся до суду з позовом в якому просить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс» на його користь борг по заробітній платі в сумі 15 000 грн та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, згідно наданого позивачем розрахунку в сумі 116 961 грн 46 коп. Свої вимоги мотивує тим, що 26 грудня між ним та відповідачем було укладено строковий трудовий договір, відповідно до якого його, позивача, було прийнято на роботу слюсарем по монтажу металевих конструкцій. Згідно умов договору роботодавець направляв його у відрядження в Республіку Екваторіальна Гвінея (Африка) для виконання робіт за договором підряду між відповідачем та компанією з Великої Британії. Строк договору складав 79 днів. За умовами договору відповідач повинен був виплатити заробітну плату , яка з урахуванням усіх податків склала 60 000 грн. За умовами договору відповідач сплатив йому 45 000 грн до відрядження , а остаточні 15 000 грн, мав сплатити протягом 10 днів після виконання робіт та закінчення строку договору. Він свої зобов»язки за умовами договору виконав у повному обсязі, а відповідачем після його повернення до України, остаточний розрахунок проведений не був. За вказаних обставин вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача підтримав предявлений позов, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Пояснив, що наказ про прийняття ОСОБА_1 на роботу в ТОВ «Науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс» та звільнення з роботи керівником вказаного підприємства не видавався та відповідні відомості до його трудової книжки не вносились. Жодні документи, окрім договору від 26.12.2014 року № 05/14 ОСОБА_1 не підписував. Але просив звернути суд увагу на те, що фактично кошти ОСОБА_1 на виконання умов договору у сумі 45 000 грн були перераховані на картковий рахунок, відкритий на ім»я фізичної особи і договір з ОСОБА_1 був укладений як з фізичною особою , а не як з господарюючим суб»єктом, що свідчить про укладення саме трудового договору.

Представник відповідача не визнав предявлений позов, посилаючись на те, що між ТОВ «Науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс» та ОСОБА_1 виникли цивільно-догорівні відносини на виконання підрядних робіт, а не трудові. Оскільки ОСОБА_1 роботи за договором в повному обсязі виконані не були, акт виконання робіт сторонами підписаний не був ,тому повний розрахунок з ОСОБА_1 не проведений.

Заслухавши пояснення представників сторін , дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов до висновку , що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статті 10 та 60 ЦПК України передбачають, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватись на припущеннях.

Судом було роз»яснено сторонам по справі про їхній обов»язок доказування та наслідки ненадання доказів.

Згідност. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Проте, всупереч вказаним нормам, позивачем та його представником не представлено належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем, який порушував вимоги трудового законодавства в частині оплати праці найманих працівників, що було б підставою для стягнення заробітку.

Так, судом встановлено, що 26 грудня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс» в особі директора ОСОБА_2 (замовником) та ОСОБА_1 , слюсарем по збору металоконструкцій (виконавцем) укладено договір № 05/14, відповідно умов якого, виконавець діючи у складі бригади із 11 осіб, зобов»язався виконати за завданням замовника на території будівельного майданчика гідроелектростанції в районі населеного пункту Сендже в Континентальній частині Республіки Екваторіальна Гвинея роботи по монтажу, електромонтажу та налаштувальні роботи обладнання, а замовник зобов»язався прийняти роботи та оплатити їх вартість у строк і на умовах передбачених даним договором. Відповідно до п.п. 3.1, 3.2 договору сторони дійшли згоди, що загальна вартість виконаних робіт після утримання податків із заробітної плати складає 60 000 грн.Оплата робіт замовником проводиться поетапно у наступному порядку : - предоплата у розмірі 45 000 грн за 5 днів до виїзду у відрядження ; - остаточний розрахунок у розмірі 15 000 грн , після підписання акту прийняття- передачі обладнання в експлуатацію на протязі 10 календарних днів.

Трудові відносини громадян України, які працюють за її межами, а також трудові відносини іноземних громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях України, регулюються відповідно до Закону України "Про міжнародне приватне право"(ст. 8 КЗпП України).

Відповідно до ст. 53 Закону України «Про міжнародне приватне право», трудові відносини громадян України, які працюють за кордоном, регулюються правом України в разі, якщо: 1) громадяни України працюють у закордонних дипломатичних установах України; 2) громадяни України уклали з роботодавцямифізичними або юридичними особами України трудові договори про виконання роботи за кордоном, у тому числі в їх відокремлених підрозділах, якщо це не суперечить законодавству держави, на території якої виконується робота.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 4 ст. 24 КЗпП України (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) , при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказу чи розпорядження не було видано, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до ст. 29 КЗпП України до початку роботи з укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов»язаний роз»яснити працівникові його права і обов»язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто та можливі наслідки їх впливу на здоров»я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором ; визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами ; проінформувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України (у редакції чинній на час виникнення правовідносин), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Працівникам, що стають на роботу вперше, трудова книжка оформляється не пізніше п'яти днів після прийняття на роботу. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації; відомості про стягнення до неї не заносяться.

Позивачем та його представником не надано будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з відповідачем, як то ознайомлення з Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з посадовою інструкцією, документами, у яких обумовлено розмір щомісячної заробітної плати, визначено робоче місце тощо.

Також не надано доказів того, що виконувана працівником робота за трудовим договором відображалась (враховуватися) у документах первинного бухгалтерського обліку. Письмові докази того, що відповідач як роботодавець зобов'язався виплачувати заробітну плату, забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, що ОСОБА_1 , як працівник зобов'язався підпорядковуватися внутрішньому трудовому розпорядку також відсутні.

Як встановлено у судовому засіданні відповідач заперечував факт існування трудових відносин із позивачем та залучення його до роботи у вказаний в позові період, а отже в даному випадку не можна вважати, що відбувся фактичний допуск до роботи.

Натомість, в судовому засіданні представник позивача визнав, що накази про прийняття ОСОБА_1 на роботу та звільнення не приймалися,жодні відомості до його трудової книжки не вносились, ніякі документи, які б свідчили про фактичний допуск ОСОБА_1 до роботи сам ОСОБА_1 не підписував.

Зі змісту договору від 26.12.2014 року № 05/14 укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс» вбачається, що фактично між вказаними особами виникли правовідносини в порядку виконання договору підряду (субпідряду), що виключає нарахування і виплату заробітної плати.

Доводи представника позивача про те, що вказаний договір був укладений з ОСОБА_1 як з фізичною особою, що в свою чергу є свідченням фактичного укладення строкового трудового договору, суд визнає безпідставними, адже законодавством не заборонено укладення цивільно правових договорів між фізичними та юридичними особами.

З огляду на викладене, законні підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 88 ЦПК України, судові витрати у справі суд покладає на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича проектно-технологічна фірма «Кран-сервіс» про стягнення заробітної плати - відмовити.

Судові витрати у справі віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т.А.Бугайченко