№ 336/3249/15-ц
пр. № 2/336/21/2016
РІШЕННЯ
Іменем України
14 квітня 2016 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Дацюк О.І.

при секретарі Скибі О.Б.

за участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та встановлення законності стягнення грошових коштів,
ВСТАНОВИВ:
Військова частина НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі по тексту ВЧ НОМЕР_1 ) звернулась з позовом до ОСОБА_2 , вказавши, що ОСОБА_2 проходила військову службу у ВЧ НОМЕР_1 в період часу з 07.06.2005 року по 06.03.2015 року, займаючи посади помічника начальника фінансової служби та начальника фінансової служби. За висновками ревізії фінансово-господарської діяльності від 19.11.2013 року було виявлено, що в період час з 01.01.2012 року по 31.08.2013 року проводилось нарахування грошового забезпечення особам, виключеним зі списків особового складу ВЧ НОМЕР_1 , в загальній сумі 44163,95 гривень. Відповідно до акту ДФІ ВЧ НОМЕР_1 було зайво сплачено кошти за найм житла в сумі 10000 гривень. Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 29.10.2014 року ОСОБА_2 була визнана винною у вчиненні зайвих нарахувань та притягнуто до матеріальної відповідальності в розмірі 33282,59 гривень. 06.03.2015 року ОСОБА_2 була відрахована з ВЧ НОМЕР_1 , але до моменту її відрахування з її заробітку було утримано 2506,83 гривень. Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 30775,76 гривень, а також судовий збір.

10.08.2015 року позивачем подано заяву про зміну ціни позову (а.с. 115-117), в якій позивачем уточнено вимоги. Так, позивач вказував на те, що ОСОБА_2 були складені та підписані розрахункові відомості за травень, червень, липень та серпень 2013 року, за якими зайво нараховане грошове забезпечення військовослужбовцям ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в загальній сумі 14457,47 гривень. Також ВЧ НОМЕР_1 було зайво сплачено 1000 гривень за найм житла, з яких 1000 гривень була повернута в ході претензійної роботи. Загальна сума невідшкодованих коштів складає 23457,47 гривень, але до звільнення ОСОБА_2 з військової служби з неї було утримано 3085,71 гривень, тож просили стягнути з ОСОБА_2 20371,76 гривень на користь Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, вважати грошові кошти в сумі 3085,71 гривень законно стягнутими з ОСОБА_2 відповідно до наказу командира військової частини від 29.10.20134 року № 163.

В судовому засіданні представники позивача уточнили, що сума, про стягнення якої заявлено вимоги, є матеріальною шкодою, спричиненою ОСОБА_2 . ВЧ НОМЕР_1 , тож це є підставою для позову. Також представник позивача вказав, що з приводу дій ОСОБА_2 було відкрите кримінальне провадження, яке надалі припинено у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складу злочину. Стягнути з військовослужбовців, на платіжні картки яких надходили зайво перераховані кошти, Військова частина НОМЕР_1 не намагалась. До дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 не притягувалась, договору про повну матеріальну відповідальність з нею не укладалось. На акт перевірки ДФІ від 09.11.2013 року ВЧ НОМЕР_1 були подані заперечення, коштів за актом не сплачено.

В судовому засіданні 16.09.2015 року представник відповідача проти позову заперечувала, посилаючись, що наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 27.06.2014 року ОСОБА_2 притягували до матеріальної відповідальності, однак, такий наказ був згодом скасований. При перевірці державною фінансовою інспекцією та в ході ревізії було визначено, що кошти, зайво перераховані військовослужбовцям, належить стягнути з них. Вина ОСОБА_2 у вчиненні якихось порушень не доведена, підстав для стягнення з неї коштів немає.

В наступні судові засідання після відновлення провадження у справі відповідач або її представник не з`являлись, про місце та час розгляду справи відповідач повідомлялась в установленому порядку, причини неявки суду не повідомлені.

Оскільки відповідач ОСОБА_2 в якості адреси свого проживання зазначала АДРЕСА_1 , що також відповідає і зареєстрованому її місцю проживання, про зміну місця проживання суд не повідомляла, тож у відповідності до ст. 74 ч. 5 ЦПК України вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене відповідачеві належним чином.

В ході дослідження матеріалів справи судом встановлено таке.

Відповідно до листа Запорізької об`єднаної державної фінансової інспекції від 12.12.2013 року (а.с. 8-12) Запорізькою об`єднаною ДФІ було проведено ревізію за період з 01.07.2011 року по 12.12.2013 року щодо правильності нарахування грошового забезпечення військовослужбовцям.

Зокрема за результатами ревізії ДФІ вказувала, що в грудні ВЧ НОМЕР_1 за договором найму квартири, укладеного між ВЧ НОМЕР_1 та ОСОБА_6 були зайво сплачені кошти за найм житла в сумі 10000 гривень, у зв`язку з чим зі ОСОБА_6 належить стягнути такі кошти. Також ревізією встановлено, що у період часу з 01.01.2012 року по 31.08.2013 року особам, виключеним зі списків особового кладу ВЧ НОМЕР_1 , було незаконно нараховано грошове забезпечення на загальну суму 44163,95 гривень, в тому числі у січні-серпні 2013 року ОСОБА_4 10637,50 гривень, ОСОБА_3 10637,50 гривень. Вказано на необхідність проведення претензійно-позовної роботи з вказаними особами щодо повернення зайво виплачених коштів.

Відповідно до копії наказу командира ВЧ НОМЕР_1 НГ України № 163 від 29.10.2014 року (а.с. 22-24) заступником командира частини на підставі наказу командира частини від 25.07.2014 року № 290 було проведено службове розслідування за фактами зайвих нарахувань грошового забезпечення та зайвої сплати за найм житла. За висновком командира ВЧ НОМЕР_1 в період часу з 01ю07.2011 року по 31.08.2013 року відповідальною особою за нарахування грошового забезпечення та складання відомостей на перерахування грошового забезпечення була помічник начальника фінансової служби ОСОБА_7 , однак, у період часу з 12.01.2013 року по 31.07.2013 року ОСОБА_7 була відсутня з ОСОБА_2 слідує стягнути шкоду, заподіяну державі в сумі 18061,27 гривень за період з квітня по серпень 2013 року. а також у грудні 2012 року було зайво сплачено кошти за найм житла в сумі 7803,59 гривень.

Таким чином, у висновках акту перевірки та висновках за результатами службового розслідування містяться розбіжності у сумах. Зокрема, в акті за результатами ревізії вказано, що сума зайво перерахованої плати за наймане житло становить 10000 гривень, а в акті службового розслідування зазначено, що така сума становить 7803,59 гривень. За актом службового розслідування, на думку начальника ВЧ НОМЕР_1 , з ОСОБА_2 належить стягнути 18061,27 гривень, які становлять суму зайво виплаченого грошового забезпечення певним особам, між тим як в позовній заяві зазначено, що сума безпідставно отриманих ОСОБА_4 та Погоорілим ІС. Коштів становить 14457,47 гривень, що знов же не співпадає з висновками ДФІ, відповідно до яких сума зайво сплачених вказаним особа коштів становить 21275 гривень.

З копії наказу про притягнення ОСОБА_2 до матеріальної відповідальності взагалі неможливо зрозуміти підстави для покладення саме на неї такої відповідальності, оскільки не описані її повноваження та службові обов`язки як начальника фінансової служби.

При цьому за висновками наказу № 163 ОСОБА_2 слід притягнути до матеріальної відповідальності в сумі 33282,59 гривень, що взагалі не узгоджується з сумами коштів, зазначеними в тексті наказу.

З такими саме суперечливими відомостями затверджений і висновок за результатами службового розслідування від 23.10.2014 року (а.с. 25-27).

Таким чином, позивачем не доведено підставність та правильність нарахувань таких коштів, які позивач вважає зайво виплаченим іншим особам, оскільки будь-яких інших доказів щодо фактичного перерахування таких коштів (зокрема, договорів оренди, відомостей про нарахування грошового утримання з підписом ОСОБА_2 , наказів про звільнення військовослужбовців) позивачем суду не надано.

Також позивачем не доведено будь-якими достатніми та допустимими доказами того факту, що ОСОБА_2 мала обов`язки щодо перевірки правильності складення розрахункових відомостей, наявності підстав для перерахування коштів за договорами найму житла.

Також позивачем до позову додано частини невідомих документів (а.с. 30-36, 158-160), які суд позбавлений можливості оцінити в якості письмового доказу за відсутністю будь-яких відомостей щодо його назви, реквізитів, відомостей про затвердження, ознайомлення, підписів, тощо.

Вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2015 року ОСОБА_7 , яка виконувала обов`язки бухгалтера фінансової служби ВЧ НОМЕР_1 , засуджена за скоєння злочинів, передбачених ст. 366 ч. 2, ст. 410 ч. 2 КК України (а.с. 73-111).

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Стаття 11 ЦПК України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статті 10,60 ЦПК України покладають обов`язок доведення обставин, які є підставою для вимог або заперечень, на сторони.

Представниками позивача в якості підстави для стягнення заявленої суми зазначено спричинення майнової шкоди з вини відповідача.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Оцінюючи в сукупності пояснення сторін та надані ними суду документи, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено як наявність підстав для стягнення шкоди саме з ОСОБА_2 , так і сама сума спричиненої майнової шкоди.

Так, вина ОСОБА_2 у спричинені майнової шкоди ВЧ НОМЕР_1 у встановленому порядку не підтверджена ані вироком суду, ані будь-яким іншим документом. Натомість, зі слів представника позивача, кримінальне проведення щодо ОСОБА_2 закрите у зв`язку з відсутністю в її діях складу злочину.

Крім того, відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Позивач в позовній заяві вказував на те, що грошові кошти, про стягнення яких з ОСОБА_2 заявлено позов, фактично є грошовими коштами, які були безпідставно нараховані та сплачені різним особам, зокрема, ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Натомість позивачем не здійснено будь-яких заходів для повернення цих коштів вказаними особами, натомість заявлено про стягнення їх з ОСОБА_2 , яка їх не отримувала.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги підстави звернення з позовом та ненадання позивачем достатніх та допустимих доказів на підтвердження правомірності своїх вимог, суд не вбачає законних підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 57-60, 208, 209, 212-215 ЦПК України,
ВИРІШИВ:
У позові Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та встановлення законності стягнення грошових коштів відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя.

Суддя О.І. Дацюк