АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 600/45/16-ц Головуючий у 1-й інстанції Вирста М.М.
Провадження № 22-ц/789/568/16 Доповідач - Шевчук Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

при секретарі - Шмигельська І.З.

представника апелянта ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

його представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Козівського районного суду від 4 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом про стягнення із ОСОБА_2, ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором. В обгрунтування вимог посилалось на те, що відповідно до укладеного договору №96893-CRED від 26 жовтня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 2000 доларів США терміном до 23 жовтня 2009 року.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором №96893-CRED від 26 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 26 жовтня 2007 року укладено договір поруки №96893. Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 03 грудня 2015 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 4558,65 доларів США, з яких: 1065,16 доларів США - заборгованість за кредитом; 3493,49 долари США - заборгованість за процентами за користування кредитом. Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2009 року з ОСОБА_2 стягнута заборгованість в розмірі 1636,60 доларів США, тому різниця становить 2922,05 долари США, 10,58 доларів США - штраф (фіксована частина); 146,10 доларів США - штраф (процентна складова). На підставі вищенаведеного просить стягнути солідарно з відповідачів 3078, 73 доларів США та судові витрати .

Рішенням Козівського районного суду від 4 березня 2016 року в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено .

В апеляційній скарзі ПАТ КБ ПриватБанк просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити у повному обсязі позовні вимоги посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування вимог посилається на те, що суд помилково відмовив у позові на підставі наявності іншого рішення суду, оскільки заявлена в даному позові заборгованість виникла після дати, на яку утворилась заборгованість, що стягнута попереднім судовим рішенням. Окрім того вказує на те, що у рішенні від 01.12.2009 року питання про розірвання або припинення кредитного договору не ставились, тому його дія не припинилась .

У судовому засіданні представник апелянта апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Відповідач та його представник заперечив апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення .

Встановлено, що згідно укладеного договору №96893-CRED від 26 жовтня 2007 року ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 2000 /дві тисячі/ доларів США терміном до 23 жовтня 2009 року.

На виконання умов кредитного договору №96893-CRED від 26 жовтня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки №96893 від 26 жовтня 2007 року, згідно якого остання виступила поручителем ОСОБА_2

Кредитним договором №96893-CRED від 26 жовтня 2007 року встановлено його термін дії до 26 жовтня 2009 року.

Рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2009 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1636 /одну тисячі шістсот тридцять шість/ доларів США 60 центів заборгованості за кредитним договором №96893-CRED від 26 жовтня 2007 року, що відповідно до службового розпорядження НБУ №417/294 від 05 серпня 2009 року складає 10903 /десять тисяч дев'ятсот три/ грн. 24 коп..

Відповідач зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 03 грудня 2015 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 4558,65 доларів США, з яких:

-1065,16 доларів США - заборгованість за кредитом;

-3493,49 долари США - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Від вказаної суми віднімається сума 1636,60 доларів США, стягнута рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2009 року. Різниця становить 2922,05 долари США.

-10,58 доларів США - штраф (фіксована частина);

-146,10 доларів США - штраф (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову з ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходив з того, що із ухваленням рішення Козівського районного суду від 1 грудня 2009 року про задоволення вимог ПАТ КБ ПриватБанк фактично закінчилась дія договору та припинились правовідносини сторін, які ґрунтуються на кредитному договорі.

Колегія суддів не погоджується з даним висновком суду.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення районного суду вказаним вимог не відповідає.

Згідно зі ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1,3 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст.525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Разом з тим відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

З урахуванням цих обставин та факту пред'явлення ПАТ КБ «ПриватБанк» позову лише 16.01.2016 року, та за наявності відповідної заяви відповідача про застосування строків позовної давності є підставою для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у позові в частині вимог про стягнення заборгованості за користування кредитом, за період з 07.08 2009 року по 16.01.2013 року.

Таким чином в межах строку позовної давності підлягає до стягнення з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором за період з 17.01.2013 року по 16.01.2016 року.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Під час розгляду справи суд апеляційної інстанції неодноразово надавав позивачу можливість представити в суд розрахунки по нарахуванню заборгованості з вказанням помісячних платежів згідно додатку до договору, однак позивач не представив в суд даних розрахунків.

Так, в наданому розрахунку взагалі відсуній розрахунок заборгованості за 2013-2014 р.

З представлених позивачем розрахунків доведеною є заборгованість в сумі 444,81 дол. США - загальна заборгованість за процентами, що в гривневому еквіваленті становить 10515, 31 грн. (за курсом 23,64 грн. вказаним позивачем в позовній заяві станом на 03.12.2015 року) .

-10,58 доларів США - штраф (фіксована частина), що в гривневому еквіваленті становить 250 грн.;

-146,10 доларів США - штраф (процентна складова), що в гривневому еквіваленті становить 3453 грн. 80 коп.

З огляду на наведене дана заборгованість підлягає до стягнення з відповідача ОСОБА_2

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, щодо відмови в частині позовних вимог про стягнення забпргованості за кредитним договором з поручителя ОСОБА_4, оскільки порука є припиненою .

Доводи апеляційної скарги, що договір поруки не є припинений, оскільки зобовязання за договором не виконане, колегія суддів не бере до уваги, так як вони не грунтуються на законі.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 01 грудня 2009 року з ОСОБА_2 стягнуто на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 1636 /одну тисячі шістсот тридцять шість/ доларів США 60 центів заборгованості за кредитним договором №96893-CRED від 26 жовтня 2007 року, що відповідно до службового розпорядження НБУ №417/294 від 05 серпня 2009 року складає 10903 /десять тисяч дев'ятсот три/ грн. 24 коп. Дане рішення не виконано.

В 2016 році позивач по справі після вищезазначеного рішення суду звернувся з вимогою до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором за межами шестимісячного строку з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту. З огляду на наведене колегія суддів вважає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Відповідно до постанов Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, 6-6цс14, які відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування для всіх судів України, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної заяви, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З огляду на наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції підставно відмовив в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором, оскільки порука є припиненою.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 324, 325ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задовольнити частково.

Рішення Козівського районного суду від 4 березня 2016 року скасувати в частині відмови в позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк заборгованість за кредитним договором в сумі 444,81 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 10515, 31 грн. ; стягнути штраф фіксована частина 250 грн. та штраф процентна складова в сумі 3453 грн. 80 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк судові витрати по справі в сумі 549 грн. 82 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5