У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,
Карпенко С.О., Наумчука М.І.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»(далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки. В обгрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що відповідно до умов кредитного договору від 10 травня 2007 року № 2007/670-2.06/72 ОСОБА_7 отримав від Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБСР «Укрсоцбанк») кредитні кошти у розмірі 85 тис. доларів США на строк до 09 травня 2014 року. На забезпечення виконання умов цього договору між цими сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. У результаті неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, за ним утворилася заборгованість у розмірі 711,565,85 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на предмет іпотеки, із встановленням ціни на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. В рахунок виконання зобов'язання щодо оплати заборгованості за договором кредиту № 2007/670-2.06/72 від 10 травня 2007 року з урахуванням договору про внесення змін № 2 від 13 вересня 2012 року в сумі 711 565,85 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 1225 від 10 травня 2007 року, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру № 16, загальною площею 56,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ПАТ «Укрсоцбанк», встановивши ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк»просить рішення апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази відправлення позивачем належним чином оформленої вимоги про дострокове погашення кредиту та отримання відповідачем такої вимоги, що в свою чергу свідчить про те, що встановлена договором умова дострокового повернення кредиту не настала, тобто у позичальника не виникло зобов'язання дострокового виконання кредитного договору. Разом з цим, апеляційний суд зауважував про неспівмірність вартості предмету іпотеки сумі заборгованості за кредитним договором, що може призвести до набуття банком права власності на предмет іпотеки, вартість якого значно перевищує кредитну заборгованість визначену банком в розрахунку. Також апеляційним судом було зазначено, що набуття позивачем права власності на предмет іпотеки призведе до порушення прав неповнолітніх дітей, які проживають у спірній квартирі від народження і ця квартира є єдиним місцем їхнього проживання.

Проте повністю з висновками апеляційного суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 10 травня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 2007/670-2.06/72, за умовами якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 85 тис. доларів США, зі сплатою процентів за користування ними у розмірі 12,75 % на рік, строком до 09 травня 2014 року, з графіком повернення кредиту, передбаченим п. 1.1.1 кредитного договору (а.с.8-9).

Пунктом 7.2 кредитного договору передбачено, що усі повідомлення за цим договором будуть вважатись зробленими належним чином у випадку, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень буде вважатись дата їх особистого вручення, або дата поштового штемпеля відділення зв'язку одержувача.

13 вересня 2012 року між сторонами було укладено договір про внесення змін № 2 до Договору кредиту №2007/670-2.06/72 від 10 травня 2007 року (а.с. 13), відповідно до умов якого змінено валюту кредитування з долара США на гривню.

Пунктом 5 договору про внесення змін № 2 від 13 вересня 2012 року до кредитного договору, сторони домовились про те, що кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник зобов'язується достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані проценти та штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання письмового повідомлення кредитора.

10 травня 2007 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 2007/670-2.06/72 від 10 травня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачем в іпотеку позивачу було передано нерухоме майно, а саме двокімнатну квартиру № 16, загальною площею 56,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 22 липня 2005 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гурською О.В., за реєстровим номером 3479, зареєстрований 22 липня 2005 року в Державному реєстрі правочинів за №1260561 від 22 липня 2005 року.

Відповідно до договору іпотеки від 10 травня 2007 року з урахуванням договору від 13 вересня 2012 року про внесення змін до іпотечного договору від 10 травня 2007 року, іпотекодавець ОСОБА_6 несе відповідальність перед іпотекодержателем в розмірі заставленого майна.

Пунктом 4.1 іпотечного договору передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання, іпотекодавець має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення на предмет іпотеки.

За змістом пп.пп. 4.5.1-4.5.3п. 4.5 іпотечного договору, іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріусу; шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Пунктом 4.6 іпотечного договору передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасного висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог саме з підстав зазначених у рішенні суду.

Апеляційний суд зазначаючи, про те, що позивач не надав доказів відправлення відповідачеві належним чином оформленої вимоги про дострокове погашення кредиту та отримання останнім такої вимоги, не звернув належної уваги на те, що термін дії кредитного договору обумовлений сторонами 09 травня 2014 року, не з'ясував чи передбачено умовами договору обов'язковість направлення такої вимоги в разі обрання позивачем способу захисту свого порушеного права шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. Разом з цим, апеляційний суд не звернув належної уваги на положення договору іпотеки (п.п. 4.5, 4.6), яким передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду лише у випадках передбачених у п. 4.6 іпотечного договору, зокрема, шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження (пп.пп. 4.6.1, 4.6.2). При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на нього в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» відноситься до позасудового врегулювання спору між сторонами.

Судом апеляційної інстанції не перевірено належним чином вартості спірної квартири, а лише взято до уваги звіт про незалежну ретроспективну оцінку майна станом на 04 серпня 2015 року, складений 29 жовтня 2015 року ТОВ «Експертне бюро «Айсера», за яким ринкова (дійсна) вартість спірної квартири складає 991 820 грн (а.с. 88-118), наданий відповідачем в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції.

За змістом пункту 6 частини третьої статті 295, частини другої статті 303 та пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.

У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини третьої статті 27 ЦПК щодо зобов'язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов'язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги частини третьої статті 27 ЦПК про те, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої права й виконувати процесуальні обов'язки.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати до суду апеляційної інстанції всі наявні в них докази на підтвердження порушення їх прав.

Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання (частина друга статті 208, частина перша статті 212, частина перша статті 304 ЦПК).

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з'явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

За таких обставин, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 03 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
С.О. Карпенко
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук