Апеляційний суд Житомирської області
Справа №295/1556/15-ц Головуючий у 1-й інст. Лєдньов Д. М.
Категорія 52 Доповідач Зарицька Г. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої - судді Зарицької Г.В.

суддів: Коломієць О.С., Якухно О.М.

з участю секретаря Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06.04.2015 року

встановила:

У лютому 2015 року Концерн «Військторгсервіс» звернувся з позовом до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача на свою користь 119 083,89 грн на відшкодування збитків. В обґрунтування вимог зазначав, згідно з наказом Міністра оборони України №126 від 06.03.2012 року та контрактом від 6 березня 2012 року, укладеним між Міністерством оборони України та відповідачем, ОСОБА_1 було призначено на посаду генерального директора Концерну «Військторгсервіс» з 7 березня 2012 року до 7 березня 2015 року. Наказом генерального директора Концерну «Військторгсервіс» №47-а від 04 травня 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 були звільнені із займаних посад за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України. Рішеннями Соломянського районного суду м. Києва у справах №2-3214/12 від 13.09.2012 р.; №2-3002/12 від 12.10.2012; №2-3004/12 від 21.08.2012 та Апеляційного суду м. Києва у справах №22-ц/2690/16019/12 від 06.12.2012; №22-ц/796/304/2013 від 20.02.2013 р. наказ щодо звільнення було визнано незаконним, поновлено вказаних осіб на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу всього в сумі 119 083,89 грн. Зазначена сума коштів виплачена позивачем вищевказаним особам у повному обсязі. Враховуючи наведене, на підставі ст.237 КЗпП України просив задовольнити позов.

Заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06.04.2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Військторгсервіс» 119 074,27 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник відповідача доводи апеляційної скарги підтримав.

Представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав їх необґрунтованими.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених до суду першої інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в цих межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Як видно з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, згідно з наказами Міністра України №126 від 06.03.2012 р. та №138 від 12.03.2012 р. ОСОБА_1 призначено на посаду генерального директора Концерну «Військторгсервіс» з дня зазначеного в контракті (додаток до наказу) (а.с.46-48).

У відповідності до контракту від 6 березня 2012 року, укладеного між Міністерством оборони України та ОСОБА_1, відповідач був призначений на посаду генерального директора Концерну «Військторгсервіс» з 7 березня 2012 року до 7 березня 2015 року (а.с 64-66).

Наказом генерального директора Концерну «Військторгсервіс» №47-а від 04 травня 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 були звільнені із займаних посад за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст.40 КЗпП України (а.с.49-50).

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 21.08.2012 р. у справі №2-3004/12 визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_5 з посади головного юрисконсульта юридичної служби концерну, поновлено на роботі та стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 500 грн 80 коп.(а.с.8-14).

Рішенням цього ж суду від 12 жовтня 2012 року у справі №2-3002/12 визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_4 з посади провідного спеціаліста відділу майна концерну, поновлено ОСОБА_4 на роботі та стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 17 949 грн 30 коп (а.с.15-20).

Рішенням Соломянського районного суду м. Києва від 13 вересня 2012 року у справі № 2-3214/12 визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_2 за п.3 ст.40 КЗпП України, стягнуто з концерну на її користь 6 809 грн 22 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.21-30).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 лютого 2013 р. у справі №22-ц/796/304/2013 визнано незаконним наказ генерального директора Концерну «Військторгсервіс» №47-а від 04 травня 2012 року в частині звільнення ОСОБА_6 з посади начальника відділу майна концерну за п.4 ст. 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_6 на роботі та стягнуто з концерну на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 52 008 грн 32 коп. (а.с.31-39).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 грудня 2012 року у справі №22-ц/2690/16019/12 визнано незаконним наказ концерну №47-а від 04 травня 2012 року в частині звільнення ОСОБА_3 за п.4 ст. 40 КЗпП України та стягнуто з концерну на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 33 100 грн 34 коп. (а.с.40-45).

Стягнуті за рішеннями судів грошові кошти за час вимушеного прогулу позивачем були виплачені вищевказаним особам у повному обсязі, про що свідчать розрахункові листи (а.с.55-59).

Загальні підстави й умови матеріальної відповідальності працівників передбачені ст.130 КЗпП України, відповідно до якої працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обовязок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Пунктом 8 ст.134 КЗпП України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено обовязок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у звязку з оплатою незаконно звільненому працівнику часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обовязок покладається на службову особу, за наказом якої звільнення працівника здійснено з порушенням закону. При цьому винна в незаконному звільненні особа несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації.

Оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено незаконність наказу генерального директора Концерну «Військторгсервіс» №47-а від 04 травня 2012 року щодо звільнення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 з роботи та стягнуто з концерну на користь незаконно звільнених працівників середній заробіток за час вимушеного прогулу загальним розміром 117 138,24 (8500,80 + 17949,30 + 5 579,49 + 52 008,32 + 33 100,34 = 117 138,24), який був виплачений їм, позовні вимоги Концерну «Військторгсервіс» в зазначеній сумі є обґрунтованими.

Відшкодування витрат, повязаних з оплатою судового збору, нормами ст. 237 КЗпП України не передбачено, а тому позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими.

Частиною третьою ст.233 КЗпП України встановлено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Цей строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснюється, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушені строки.

З матеріалів справи видно, що середній заробіток за час вимушеного прогулу був виплачений ОСОБА_2 у вересні 2012 року, ОСОБА_4 у травні 2013 року, ОСОБА_5 у червні 2013 року, ОСОБА_3 квітні 2013 року, ОСОБА_6 у липні 2013 року.

З позовом до суду Концерн «Військторгсервіс» звернувся 03 лютого 2015 року, тобто за спливом річного строку, визначеного законом для предявлення позову.

Належних та допустимих доказів про поважність причин пропуску цих строків позивач суду не надав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на це уваги не звернув, строки, визначені ч.3 ст.233 КЗпП України до спірних правовідносин не застосував, норми ст.237 КЗпП України в частині вимог про відшкодування шкоди у звязку з оплатою судового збору застосував невірно та безпідставно стягнув з відповідача на користь Концерну «Військторгсервіс» 119 074,27 грн на відшкодування шкоди.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в частині відшкодування шкоди у звязку з оплатою судового збору в розмірі 1945,65 грн за необґрунтованістю, в решті вимог за пропуском строку звернення до суду.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06.04.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього ж часу може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча Судді: