РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 700/452/16-ц

Провадження № 2/700/225/16

16 червня 2016 року Лисянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді: Пічкур С.Д., за участю секретаря Мельніченко Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Лисянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 6 000 грн. 00 коп.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що 20 лютого 2014 року згідно розписки, відповідачка одержала в неї в борг пять тисяч грн. та зобовязана повернути боргу з процентами в розмірі 1000 грн. з дня вимоги. Позивачка зверталась до відповідачки з вимогами повернути борг, але остання лише обіцяє, а своїх зобовязань не виконує, що змушує її звертатись до суду з даним позовом.

В судове засідання позивачка не зявилась. Представник позивачки за довіреністю подала письмову заяву про розгляду справи без їх участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась. Про час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення №19 6 від 09.06.2016 року.

Приймаючи до уваги, що позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідача з ухваленням заочного рішення.

Вивчивши матеріали справи, встановивши обставини справи та відповідні до них правовідносини суд виходить з наступного.

Згідно письмової розписки, 20 лютого 2014 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 в позику 5 000 грн. та зобовязана повернути боргу з відсотками 1000 грн.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, то згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК України).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошовість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

У правовому висновку про застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Отже, власноручно написана відповідачем розписка, оригінал якої знаходиться у позивачки, є правочином, укладеним в письмовій формі, який має ознаки договору позики, так як відображає вже вчинену дію щодо отримання грошових коштів.

Відповідачка ж, правочин не оспорювала, судом недійсним він не визнаний, а тому згідно зі ст. 204 ЦК України, він є правомірним, та підлягає виконанню відповідно до його змісту та закону.

Відповідачка належних та допустимих доказів на підтвердження виконання своїх зобовязань за договором позики суду не надала.

З огляду на викладені обставини, у суду немає законних підстав для відмови в задоволені позовних вимог, відтак позов є обґрунтований і підлягає до повного задоволення.

Судові витрати підлягають стягненню згідно вимог ст. 88 ЦПК України, з урахування звільнення позивача від сплати судового збору як інваліда ІІ групи.

Виходячи з викладеного, керуючись ст.ст. 204, 215, 525, 526, 545, 625, 1046, 1047, 1049, 1051 ЦК України, 2, 3, 6, 7, 8, 10, 18, 57, 88, 157, 158, 159, 174, 179, 196, 207, 208, 209, 213, 214, 215, 224 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000 (Шість тисяч) грн. 00 коп. заборгованості за договором позики, та 500 (Пятсот) грн. витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору по справі.

Рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив протягом десяти днів з дня його отримання за заявою відповідача.

Суддя С. Д. Пічкур