Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 27 Доповідач Заполовський В. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Талько О.Б., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (надалі - Банк) звернувся до суду з цим позовом.

Зазначав, що 18 серпня 2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № BlaЖГА00063958 на суму 8000 грн., строком до 18 серпня 2014 року, зі сплатою 15 % річних.

Відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 15 серпня 2015 року становить 34 582,97 грн. А саме: 4 790,86 грн. прострочена до повернення сума кредиту; 1 490,41 грн. прострочені проценти за користування кредитом; 2 361,33 грн. прострочена комісія за управління кредитом; 25 940,37 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту.

За наведених обставин позивач просив постановити рішення суду, яким стягнути на свою користь зазначену заборгованість.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 12 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість у розмірі 17 642,60 грн. та 243,60 грн. понесених судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що у зв'язку з виконанням своїх службових обов'язків (участь в антитерористичній операції) він не зміг бути присутнім на судовому засіданні та надати докази про сплату грошових коштів за користування кредитом.

Стягуючи відсотки, комісію, пеню суд не з'ясував, коли позивач дізнався про порушення свого права, та вирішуючи спір не застосував позовну давність.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст.ст.6, 627 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 18 серпня 2011 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № BlaЖГА00063958 на суму 8000 грн., строком до 18 серпня 2014 року, зі сплатою 15 % річних.

Відповідач з умовами кредитного договору укладеного з позивачем був ознайомлений та з ними погодився. Зазначені умови кредитного договору на момент постановлення оскаржуваного рішення суду були чинними, не визнані недійсними в установленому законом порядку (а.с. 5 - 9).

У зв'язку із порушенням відповідачем обумовленого сторонами графіку погашення кредиту і сплати відсотків, згідно розрахунку Банка заборгованість станом на 15 серпня 2015 року становить 34 582,97 грн. А саме: 4 790,86 грн. прострочена до повернення сума кредиту; 1 490,41 грн. прострочені проценти за користування кредитом; 2 361,33 грн. прострочена комісія за управління кредитом; 25 940,37 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту (а.с.3, 4).

Розрахунок заборгованості по кредиту проведено позивачем згідно до умов договору і закону та відповідно до сплачених щомісячних платежів, правильність проведення розрахунку стороною відповідача належними та допустимими доказами не спростована, будь-яких клопотань з цього приводу, зокрема і про проведення відповідної експертизи стороною відповідача не заявлено, хоча про таке право останньому було роз'яснено.

Відтак, відповідно до вимог ст.ст. 212, 213 ЦПК України судове рішення повинно бути ухвалене на підставі наявних у справі доказів, в тому числі і наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по кредиту, що утворилася станом на 15.08.2015 року.

При цьому, колегія суддів не бере до уваги доводи викладені відповідачем в апеляційній скарзі про не застосування судом строку позовної давності, а також подану представником відповідача в ході апеляційного розгляду справи заяву про застосування строків позовної давності, оскільки питання про застосування строків позовної давності може бути порушено лише у суді першої інстанції. Проте, як вбачається з матеріалів справи, таких заяв від сторони відповідача до суду першої інстанції не надходило.

Разом з тим, як свідчать матеріали справи, строки позовної давності позивачем не пропущено.

Належним чином оцінивши наявні у справі докази (ст.212 ЦПК), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, суд першої інстанції обгрунтованого визнав, що ОСОБА_2 істотно порушив умови договору, зокрема односторонньо відмовився від взятого на себе зобов'язання по поверненню отриманого кредиту та з врахуванням вимог ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зробив правильний висновок про наявність підстав для примусового стягнення з відповідача заборгованості за кредитом.

Проте, вирішуючи спір в частині стягнення пені та зменшуючи її розмір до 9 000 грн. суд першої інстанції в повній мірі не врахував наступного.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Правовими наслідками порушення зобов'язання є сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

У відповідності до норм ст. 550 ЦК України право на неустойку, якою згідно із ст. 549 цього Кодексу є штраф, пеня, виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно до положень ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З аналізу правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 6-100цс14, вбачається, що передбачені ч. 3 ст. 551 ЦК України підстави для зменшення розміру неустойки мають самостійний характер та визначаються у кожному випадку окремо в залежності від обставин справи.

У пункті 27 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Оскільки нарахований позивачем розмір пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором (25 940,37 грн.) значно перевищує заборгованість за кредитом, яка підлягає стягненню (4 790,86 грн.), та враховуючи ступінь виконання зобов'язання боржником (близько 50%); його майновий стан, інші обставини справи (безпосередня участь в антитерористичній операції), а також інтереси іншої сторони, колегія суддів відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України визнає за можливе зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню, до 1000 грн.

Відтак, доводи апеляційної скарги відповідача в частині вирішення судом позову про стягнення пені є частково обгрунтованими.

У зв'язку з цим рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову про стягнення пені, загального розміру стягнення заборгованості відповідно до ст.309 ЦПК України підлягає зміні. А саме, підлягає зменшенню розмір стягнення пені з 9000 грн. до 1000 грн., загальний розмір стягнення заборгованості з з 17642 грн.60 коп. до 9642 грн.60 коп.

В решті рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 лютого 2016 року в частині стягнення пені та загального розміру заборгованості змінити.

Зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з 9000 грн. до 1000 грн., загального розміру заборгованості з 17642 грн.60 коп. до 9642 грн.60 коп.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді