Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1312/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Бойко П. М.
Доповідач Авраменко Т. М.
УХВАЛА

Іменем України

25.05.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Суржика М.М., Суровицька Л.В.,

секретар Гусак А.О.

за участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне» на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне», третя особа: Відділ Держгеокадастру у Долинському районі про визнання договору оренди землі недійсним та зустрічним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне» до ОСОБА_2, третя особа: Відділ Держгеокадастру у Долинському районі про визнання договору оренди землі дійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне» (далі - ПСП «Зарічне»), третя особа: Відділ Держгеокадастру у Долинському районі про визнання договору оренди землі недійсним.

Зазначав, що на підставі державного акту на право приватної власності на землю є власником земельної ділянки № НОМЕР_1, площею 5,26 га, яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Долинського району Кіровоградської області.

З 2009 року відповідач почав обробляти вказану земельну ділянку без укладення з ним договору оренди. Відповідач отримав від нього необхідні документи для укладення договору оренди землі, однак до цього часу не надав йому відповідний договір на підпис. Щороку він отримував від відповідача орендну плату та все одно наполягав на укладенні договору оренди.

В 2015 року він вирішив обробляти власну земельну ділянку самостійно. На вимогу віддати його земельну ділянку, отримав від відповідача відмову мотивовану тим, що існує договір оренди землі від 01 червня 2009 року, відповідно до якого відповідач має право користування земельною ділянкою до 01 червня 2019 року.

У грудні 2015 року відповідач надав йому копію договору оренди землі, з якого вбачається, що укладений строком на 10 років та зареєстрований у ДП «Центр ДЗК» в Долинському районі 01 червня 2009 року за № 12 договір оренди підписаний не ним. Просив визнати недійсним договір оренди землі від 01 червня 2009 року.

У лютому 2016 року ПСП «Зарічне» звернулось із зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа: Відділ Держгеокадастру у Долинському районі про визнання договору оренди землі дійсним.

Зазначало, що ПСП «Зарічне» обробляє земельну ділянку, яка належить позивачу, з 2009 року. 01 червня 2009 року між сторонами в письмовій формі укладено договір оренди земельної ділянки на строк 10 років, який після державної реєстрації набув чинності з 01 червня 2009 року. Договір оренди за усним проханням позивача підписала його дружина. Орендну плату отримував особисто позивач. При отриманні орендної плати ніяких заперечень з його боку щодо укладеного від його імені договору оренди не було. Орендна плата виплачена йому в повному обсязі.

Відповідач просив суд визнати укладений між сторонами договір оренди землі від 01 червня 2009 року дійсним.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 до ПСП «Зарічне» задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено. Суд встановив, що договір оренди позивач не підписував, тому він є недійсним. Передбачені законом підстави для визнання договору дійсним відсутні.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 Зазначає, що суд не взяв до уваги, що позивач щороку отримував орендну плату в розмірі, передбаченому договором оренди від 01 червня 2009 року, що свідчить про наявність волевиявлення позивача на укладення договору оренди. В судовому засіданні позивач також пояснював, що вирішивши обробляти земельну ділянку самостійно, він звернувся до директора ПСП «Зарічне» з проханням розірвати договір оренди, що також свідчить про визнання ним договору оренди землі.

В засіданні апеляційного суду представник ПСП підтримав доводи апеляційної скарги, а представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду є законним та справедливим. Представники сторін підтвердили, що фактично земельна ділянка перебуває в оренді з 2000 року.

Третя особа про час та місце розгляду справи повідомлена під розписку (а.с.127), в запереченні на апеляційну скаргу просила розглянути справу у відсутності представника третьої особи (а.с.129-131).

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, оскільки ухвалене судом першої інстанції рішення є законним і обґрунтованим, вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержано, а доводи апеляційної скарги не є істотними (стаття 308 ЦПК).

Відповідно до ст.93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницькою та іншої діяльності.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Договір оренди землі укладається в письмовій формі (ст.14 Закону України «Про оренду землі»).

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. В ст.15 Закону України «Про оренду землі» визначені істотні умови договору оренди землі, зокрема, строк дії договору.

Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами).

Згідно зі ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину).

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( ч. 2 і ч.3 ст.215 ЦК України ).

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, в тому числі встановлених ч.3 ст.203 ЦК України.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, позивач на підставі державного акту на право приватної власності на землю є власником земельної ділянки площею 5,26 га, яка розташована на території Новоолександрівської сільської ради Долинського району (а.с.5).

1 червня 2009 року між сторонами було укладено договір оренди земельної ділянки площею 5.26 га на 10 років, який зареєстрований у ДП «Центр ДЗК» в Долинському районі 01 червня 2009 року за № 12 (а.с.6-7).

Сторони визнали, що договір оренди підписав не власник земельної ділянки, а інша особа (а.с.14,40). Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦК України). Довіреність, якою б позивач уповноважив підписати від його імені договір оренди, відсутня.

Враховуючи те, що договір оренди від 1 червня 2009 року позивач особисто не підписував, повноваження на це іншій особі не надавав в установленому законом порядку, що свідчить про відсутність волі орендодавця на його укладення відповідно до умов, викладених в ньому, суд дійшов правильного та обґрунтованого висновку про визнання його недійсним та відсутність передбачених законом підстав для визнання його дійсним.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують. Підписання договору особою, яка не має на це повноважень, та відсутність волевиявлення власника щодо істотних умов договору, є підставою для визнання договору недійсним (ст.ст. 203,215 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 і ч.2 ст. 1158 ЦК України якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення. Особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, зобов'язана при першій нагоді повідомити її про свої дії. Якщо ці дії будуть схвалені іншою особою, надалі до відносин сторін застосовуються положення про відповідний договір.

Проте матеріали справи не містять доказів, що інша особа підписала договір оренди в умовах, коли власнику землі загрожувала небезпека настання невигідних для нього майнових наслідків, а також будь - яких відомостей щодо надання повноважень в установленому законом порядку іншій особі на підписання договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до ч. 1 ст. 241 ЦК України подальші після укладення договору дії позивача свідчать про наступне схвалення ним договору оренди та його умов є безпідставними, оскільки вказана норма права на спірні правовідносини не поширюється, так як позивач не надавав довіреності та не передавав повноважень на підписання договору іншій особі. Зазначена норма права застосовується лише у тому випадку, якщо особа надала довіреність, а представник діяв з перевищенням наданих повноважень. При цьому судом встановлено і ніким не заперечується, що позивач довіреності на укладення договору оренди нікому не видавав.

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Правильним є висновок суду про те, що законні права орендодавця під час укладення та підписання договору оренди були порушені, оскільки виключне право на підписання договору надлежить власнику землі або уповноваженій ним в установленому законом порядку особі.

Рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону. В межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги підстав для його скасування або зміни не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Зарічне» відхилити, а рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 22 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: М.М.Суржик

Л.В.Суровицька