Номер провадження: 22-ц/785/2106/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д..

За участю секретарі Ярахмедова Є.О.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015р. ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом у якому просила: усунути ОСОБА_3 від права спадкування після смерті ОСОБА_4, 19.12.1924р. народження, що настала 15.02.2011р.; визнати її спадкоємицею пятої черги після смерті ОСОБА_4 та визнати за нею право власності в порядку спадкування на 51/100 частину домоволодіння №45 по вул. Довгій в м. Одесі.

Зазначала, що ОСОБА_4 була її сусідкою, вона, позивачка, піклувалася про неї й тому 18.08.2010р. ОСОБА_4 склала на її ім'я заповіт.

Однак рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.04.2014р. вказаний заповіт було визнано недійсним та визнано за ОСОБА_3- племінником ОСОБА_4, право власності на 51/100 частину домоволодіння № 45 по вул. Довгій у м. Одесі в порядку спадкування за законом.

Вона, позивачка у встановлений законом строк звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, на підставі чого була заведена спадкова справа.

ОСОБА_2 вказувала, що відповідач тривалий час не спілкувався із спадкодавцем, хоча прожив з нею в одному будинку із різним входами, а тому на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України змушена звернутися до суду з цим позовом.

У судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, просила про його задоволення. При цьому посилалася на те, що ОСОБА_4 потребувала сторонньої допомоги, що відповідач мав можливість надавати їй допомогу, проте ухилився від цього, у звязку з чим, на підставі ч. 5 ст. 1224 ЦК України, просив усунути відповідача від спадкування.

Відповідач позов не визнав та пояснив, що він дійсно проживав в одному будинку із своєю тіткою ОСОБА_4, яка померла 15.02.2011р. Стверджував, що він систематично, в міру своїх фінансових можливостей та вільного від роботи часу, допомагав померлій. Проте позивачкою не надано доказів того, що він умисно ухилявся від своїх обовязків щодо утримання спадкодавця.

ОСОБА_3 також зазначав, що він з 2001р. по 2007р. був опікуном доньки спадкодавця, у звязку з чим надавав допомогу та піклувався про усю її сім`ю. Він не заперечував, що сімя позивачки допомагала його тітці, проте таку підтримку померлій надавали й інші сусіди, так як ОСОБА_4 за життя турбувалася і про них.

Крім того, відповідач зазначив, що вимоги позивача щодо визнання її спадкоємицею пятої черги та визнання за нею права власності на спадкове майно у порядку спадкування не підлягають задоволенню, оскільки позивачка не входить до кола осіб, які можуть вважатися спадкоємцями цієї черги.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.12.2015р. у позові відмовлено.

У апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, за яким суд поверхово розглянув справу, не прийнявши одні докази та відхиливши інші - це не обґрунтував, тому просить рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позову.

ОСОБА_2 до суду не прибула, про час та місце розгляду справи була сповіщена встановленим порядком про що у справі є докази.

Зважаючи на вимоги ч. 6 ст. 74, ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що зявилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено наявність сукупності обставин, а саме: ухилення ОСОБА_3 від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, потребу спадкодавця в допомозі саме відповідачем й що позивачка не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає вимогам закону та дійсним обставинам справи.

Згідно з ч.5 ст. 1224 ЦК України особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

З огляду на зміст зазначеної норми закону суд, вирішуючи таку справу згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично чи матеріально самостійно забезпечувати умови свого життя, у звязку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконати, але не вчиняла необхідних дій. Отже, ухилення характеризується умисною формою вини.

Так, рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.04.2014р. визнано недійсним заповіт від 18.08.2010р. посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, зареєстрований за № 6-933, яким ОСОБА_4,17.12,1924р. народження, на випадок своєї смерті заповіла все своє майно ОСОБА_2, 26.08.1960р. народження; та визнано за ОСОБА_3 право власності на 51/100 частину домоволодіння № 45 по вул. Довгій у м. Одесі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, що настала 15.02.2011р., /а.с. 9-12/.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначеним рішенням апеляційного суду визнано, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту 18.08.2010р. не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

На підтвердження вказаної обставини позивачем надано, а судом досліджено: направлення на ВТЕК ОСОБА_4, (/а.с. 13-15), акт № 48 повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 29.01.2014р., (а.с. 16-23), акт повторної посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 621 від 26.07.2013р., (а.с. 24-28), висновок експерта № 65, (а.с. 29-37).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_4 перебувала в безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги.

ОСОБА_2 стверджувала, що у відповідача та його померлої тітки склалися погані стосунки, що в нападі, скоєному на ОСОБА_4 приймав участь і відповідач.

Судом першої інстанції із Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області були витребувані матеріали за заявою ОСОБА_4 щодо нападу на неї 01.10.2011р., з яких убачається, що згідно рапорту ст. лейтенанта міліції ОСОБА_6 при перевірці даних згідно інформації АІПС «Армор» встановлено, що ОСОБА_4 не зверталась до Київського РВ чи Таїровського ВМ Київського РВ м. Одеси із заявами з даного приводу, (а.с. 88).

У звязку з цим суд першої інстанції вірно визнав ці твердження позивачки недоведеними.

В суді першої інстанції з ініціативи відповідача були допитані свідки: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які проживають неподалік спірного домоволодіння, та ОСОБА_10 - дільнична медсестра. Ці свідки пояснили, що ОСОБА_3 є племінником померлої ОСОБА_4, який проживав із своєю тіткою в одному будинку із різними входами. Вони підтвердили, що у племінника та тітки були доброзичливі стосунки, ОСОБА_3 систематично допомагав померлій по дому та в міру можливості. Свідки також підтвердили, що ОСОБА_3 з 2001р. по 2007р. був опікуном над дочкою померлої - ОСОБА_11, 1949р. народження, яка за рішенням суду у 2001р. була визнана недієздатною.

У судовому засіданні за клопотанням позивачки було допитано свідка ОСОБА_12, яка працює поштарем. Остання пояснила, що знала померлу ОСОБА_4 з дитинства, понад 30-40р. Вказала, що останні декілька років відносини між тіткою та племінником погіршилися. Однак, щодо надання чи ненадання відповідачем допомоги померлій нічого повідомити не може.

Дослідичвши вищевказані докази та надавши їм відповідну оцінку, у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку та визнав встановленим, що відповідач ОСОБА_3, усвідомлюючи потребу ОСОБА_4 в допомозі, свідомо не ухилявся в її наданні, та в міру своїх можливостей піклувався про спадкодавця.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Оскільки, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Відповідно до ст. 1265 ЦК України, у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. У п'яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім'ї.

Оскільки, як зазначає ОСОБА_2 у позовній заяві та в ході розгляду справи пояснювали її представники, позивач не являється родичем померлої ОСОБА_4 та не була її утриманцем, тому вимоги позивача щодо визнання її спадкоємцем пятої черги та визнання за нею права власності в порядку спадкування, не підлягають задоволенню, так як незаконні.

Відповідно до положень ст.3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до п.6 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008р «Про судову практику у справах про спадкування» вимогу про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути предявлена особою, для якої таке усунення породжує повязані зі спадкуванням права та обовязки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині 2 ст. 1259 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно визнав, що ОСОБА_2 не має права на задоволення позову про усунення ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4, оскільки для неї таке усунення не породжує повязані зі спадкуванням прав та обовязків. ОСОБА_2 у цих правовідносинах не є спадкоємцем, ані за законом, ані за заповітом.

Тому у задоволенні її позову суд першої інстанції обгрунтовано відмовив за його безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги вищевикладених висновків не спростовують, а тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

ОСОБА_13

ОСОБА_14