Категорія 54 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Вавшка В.С., Оніщука В.В.,

з участю секретаря Сніжко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, матеріальної та моральної шкоди,

встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з 20 лютого 1997 року він працював у публічному акціонерному товаристві «Вінницяобленерго» (далі - ПАТ «Вінницяобленерго»). Наказом директора структурних одиниць «Вінницяенергоналадка» (далі - СО «Вінницяенергоналадка») № 69-к від 01 серпня 2013 року його переведено на посаду начальника цеху діагностики металів СО «Вінницяенергоналадка». Наказом ПАТ «Вінницяобленерго» № 322-к від 21 вересня 2015 року його звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією структурної одиниці, через неможливість переведення на іншу рівноцінну роботу в зв'язку із відсутністю такої та відмовою від запропонованих вакантних посад.

Підставою видачі наказу про звільнення з роботи був протокол загальних зборів акціонерів ПАТ «Вінницяобленерго» від 30 квітня 2015 року № 2/2015 та наказ ПАТ «Вінницяобленерго» від 09 червня 2015 року № 220 «Про ліквідацію структурних одиниць ПАТ «Вінницяобленерго» та роботу відповідних ліквідаційних комісій». Разом з тим на загальних зборах акціонерів це питання не обговорювалося та не приймалося, тому і не приймалося рішення щодо необхідності ліквідації структурних одиниць. При звільненні відповідачем не було враховано, що розірвання трудового договору можливе лише за наказом директора СО «Вінницяенергоналадка», а не генерального директора ПАТ «Вінницяобленерго», з яким трудовий договір він не укладав. У порушення вимог трудового законодавства йому не було запропоновано таких вакантних посад, які б відповідали його кваліфікації, професії чи спеціальності та на які б він міг погодитися. Крім того, на його думку, фактично відбулася не ліквідація, а реорганізація юридичної особи, оскільки збереглися всі виробничі функції цеху діагностики металів, який перейменований в «групу обстеження металів і зварювання», яка стала складовою частиною «цеху ремонту електротехнічного устаткування», що зберіг ті самі за змістом виробничі функції; не відбулося ліквідації робочих місць та суттєвої зміни чисельності у новоназваному цеху, що є фактично зміною внутрішньої (організаційної) структури відповідача.

Посилаючись на те, що звільнення проведено з порушенням законодавства про працю, ОСОБА_2, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ № 322-к від 21 вересня 2015 року про звільнення його з роботи, поновити його на посаді начальника цеху діагностики металів, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, матеріальну шкоду, яка полягає у відшкодуванні витрат на лікування в сумі 2 083 грн., моральну шкоду в сумі 5 000 грн., а також понесені судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У судовому засіданні позивач та адвокат Палій В.М. підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем дотримано вимоги законодавства про працю щодо процедури звільнення ОСОБА_2 з підстав, передбачених п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією структурної одиниці, тому підстав для його поновлення його на роботі і стягнення пов'язаних зі звільненням матеріальних і моральних відшкодувань немає.

Проте з такими висновками погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

У порушення правових норм та положень ст. 214 ЦПК України й роз'яснень, викладених у п. п. 8, 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», суд не встановив обставини, що мають значення у справі, їх юридичну природу та не дав оцінки всім доказам у справі, наданих сторонами на підтвердження своїх вимог і заперечень.

За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із роз'ясненнями, які містяться у пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація підприємства, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу.

В усіх випадках, звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що у відповідача не було підстав для звільнення ОСОБА_2 у зв'язку із ліквідацією структурної одиниці, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Судом установлено, що з 20 лютого 1997 року ОСОБА_2 працював у ПАТ «Вінницяобленерго».

Наказом директора СО «Вінницяенергоналадка» № 69-к від 01 серпня 2013 року ОСОБА_2 переведено на посаду начальника цеху діагностики металів СО «Вінницяенергоналадка» (а.с.19)

Наказом генерального директора ПАТ «Вінницяобленерго» № 322-к від 21 вересня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади начальника цеху діагностики металів СО «Вінницяенергоналадка» за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією структурної одиниці, через неможливість переведення на іншу рівноцінну роботу в зв'язку із відсутністю такої та відмовою від запропонованих вакантних посад.

Підставою для звільнення ОСОБА_2 зазначено: 1) протокол загальних зборів акціонерів ПАТ «Вінницяобленерго» № 2/2015 від 30 квітня 2015 року; 2) наказ № 220 від 09 червня 2015 року «Про ліквідацію структурних одиниць ПАТ «Вінницяобленерго» «Вінницькі високовольтні електричні мереж» та «Вінницяенергоналадка» та роботу відповідних ліквідаційних комісій» (а.с.8).

Відповідно до п. п. 3.1., 3.2. Положення про СО «Вінницяенергоналадка» ПАТ «Вінницяобленерго», СО «Вінницяенергоналадка» (далі - ВЕН), ВЕН входить до складу товариства, як виробничий підрозділ і підпорядковується безпосередньо генеральному директору та виконавчому органу товариства - Дирекції.

ВЕН не є юридичною особою. ВЕН має організаційну структуру та штатний розпис, затверджені товариством і діє на підставі положення про них та статуту товариства, на засадах господарського розрахунку та в межах повноважень наданих довіреністю ПАТ «Вінницяобленерго» (пункти 3.3. - 3.8. Положення).

Рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «Вінницяобленерго» від 30 квітня 2015 року (протокол №2/2015) припинено діяльність СО «Вінницяенергоналадка» ПАТ «Вінницяобленерго» шляхом їх ліквідації (закриття) (а.с.13-16).

09 червня 2015 року генеральним директором ПАТ «Вінницяобленерго» видано наказ № 220 про ліквідацію структурних одиниць ПАТ «Вінницяобленерго» «Вінницькі високовольтні електричні мережі» та «Вінницяенергоналадка» та роботу відповідних ліквідаційних комісій (а.с.11-12).

Наказом генерального директора ПАТ «Вінницяобленерго» № 218 від 09 червня 2015 року «Про формування штатного розпису Управління ПАТ «Вінницяобленерго» у зв'язку з ліквідацією СО «Вінницькі високовольтні електричні мережі» та СО «Вінницяенергоналадка», відповідно до рішення загальних зборів акціонерів ПАТ «Вінницяобленерго», рішення Наглядової ради та з метою раціональної організації роботи виробничих служб товариства, доручено здійснити до 01 вересня 2015 року заходи щодо створення в наявних підрозділах управління товариства нових бригад, дільниць, груп, цехів та посад; сформувати новий штатний розпис; здійснити відповідні заходи щодо переведення, звільнення працівників структурних одиниць (а.с.10).

11 червня 2015 року позивача було попереджено, що у зв'язку з ліквідацією, його посада буде скорочена з 01 вересня 2015 року та запропоновано вакантні місця у товаристві.

Зі змісту п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України слідує, що дана норма передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників.

При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» - стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.

Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в статтях 80, 104, 110, 111 ЦК України.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи.

Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України).

За таких обставин, підставою для розірвання з працівником трудового договору у звязку з ліквідацією підприємства, установи, організації згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.

Виходячи з аналізу змісту норм статей 104, 105, 110 ЦК України ліквідація є такою формою припинення юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами у передбачених ними випадках, у результаті якої вона припиняє свою діяльність (справи і майно) без правонаступництва, тобто без переходу прав та обов'язків до інших осіб.

Іншою формою припинення юридичної особи є передача всього майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам-правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу чи перетворення (ст. ст. 104-109 ЦК України).

У розумінні зазначених норм закону приєднання - це така форма реорганізації, при якій одна юридична особа включається до складу іншої юридичної особи, що продовжує існувати далі, але в іншому масштабі. приєднувана ж організація припиняє свою діяльність як самостійна юридична особа, у разі приєднання на підставі передавального (а не ліквідаційного) акта орган, який здійснює державну реєстрацію юридичної особи, виключає юридичну особу, яка припинила діяльність, з державного реєстру.

Юридична особа-правонаступник, до якої внаслідок приєднання перейшли майно, права та обов'язки припиненої юридичної особи, несе відповідальність за її зобов'язаннями в повному обсязі (ст. 107 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Ліквідація ж структурного підрозділу юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Зазначений висновок узгоджується також із нормою ч. 3 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої в разі реорганізації підприємства, установи, організації (злиття, приєднання, поділ чи перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Вирішуючи спір, судом першої інстанції залишено поза увагою те, що фактично відбулась внутрішня реорганізації юридичної особи - ПАТ «Вінницяобленерго» (шляхом впровадження змін в організаційній структурі підприємства), а не її ліквідації, тому звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією СО «Вінницяенергоналадка» здійснено без дотримання вимог ч. 3 ст. 36, ч. 2 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Окрім цього, на момент звільнення позивача, в цеху діагностики металів СО «Вінницяенергоналадка» працювало 9 осіб, включаючи ОСОБА_2 (Положення про цех діагностики металів (а.с.97-100). Це видно із витягу штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників СО «Вінницяенергоналадка» ПАТ «Вінницяобленерго» на 2015 рік, затверджений протоколом засідання Дирекції № 88 від 29 грудня 2014 року (а.с.106).

Положенням про цех з ремонту електротехнічного устаткування (далі - ЦРЕУ), затвердженого генеральним директором ПАТ «Вінницяобленерго» 04 вересня 2015 року, визначено основні завдання ЦРЕУ (а.с.101-104).

Відповідно до витягу із штатного розпису керівників, професіоналів, фахівців, технічних службовців та робітників ПАТ «Вінницяобленерго» на 2015 рік, затверджений протоколом засідання Дирекції № 32 від 09 червня 2015 року, який введено з 01 вересня 2015 року, у ЦРЕУ працює 52 особи, з яких в групі обстеження металів 11 осіб (а.с.108-113).

Тобто, зміни в структурі товариства не призвели до зменшення штатної чисельності в групі обстеження металів. Кількість таких працівників не змінилася, а навпаки збільшилася. При цьому відповідачем не пропонувалася робота позивачу у ЦРЕУ (у групі обстеження металів і зварювання).

Викладене свідчить, що на момент звільнення позивача вже діяв новий штатний розпис з 01 вересня 2015 року і товариство мало можливість запропонувати позивачу роботу за його спеціальністю.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що наказ № 322-к від 21 вересня 2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 слід скасувати, як незаконний, а позивача поновити на посаді, яку він обіймав до звільнення - начальника цеху діагностики металів.

Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 ЗаконуУкраїни "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення ОСОБА_2 відбулося 21 вересня 2015 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, що передували звільненню.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 23 січня 2012 року.

Відповідно до довідки від 19 жовтня 2015 року заробітна плата ОСОБА_2 за липень - серпень 2015 року склала 7 355, 60 + 7451, 26 = 14 806,86 грн., тому середньоденна заробітна плата складає: 14 806, 86 грн. / 39 робочих днів = 379 грн. 66 коп.

При цьому кількість робочих днів в липні 2015 року становить 23 дні, а в серпні 2015 року - 16 робочих днів, оскільки 4 дні позивач перебував на лікуванні, що підтверджується листком непрацездатності (а.с.114).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

Час вимушеного прогулу з 22 вересня 2015 року до 10 червня 2016 року склав 182 робочих дні.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_2 за період з 22 вересня 2015 року до 10 червня 2016 року складає 69 098 грн. 12 коп. (182 роб. дні х 379, 66 грн.).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Унаслідок недотримання встановленого законом порядку звільнення, порушені конституційні та трудові права позивача.

Видачею наказу про звільнення позивачеві спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих зв'язків, а саме: позивач переніс моральні страждання, нервував, було порушено його право на працю, він був позбавлений доходу, що негативно відобразилося на його сім'ї та змусило його прикладати додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд апеляційної інстанції вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 2 000 гривень.

Звертаючись до суду, позивач вказав, що йому було завдано майнової шкоди, яка полягає у витратах, понесених на лікування в сумі 2 083 грн., що підтверджується випискою з медичної карти з вказівкою на рекомендоване лікування та квитанціями на придбання ліків.

Юридичною підставою відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних правовідносинах є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода; протиправна поведінка; причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

З виписки з медичної карти ОСОБА_2 слідує, що він проходив огляд у лікарів з приводу наявних захворювань, а саме: синовііту правого колінного суглобу, остеоартрозу, поліостеоартрозу, дифузного кардіосклерозу, тощо.

Суд, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, повинен встановити наявність складу цивільного правопорушення в діях відповідача як підстави його відповідальності за заподіяну шкоду.

Згідно з п. З ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно п. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, позивач не довів, а в матеріалах справи відсутні достатні та допустимі докази, які б вказували на те, що саме протиправні дії відповідача призвели до появи захворювань та спричинили майнову шкоду ОСОБА_2

Відповідно до ч. ч. 3, 5 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи зокрема, належать: витрати на правову допомогу.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по сплаті судового збору, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем в позовній заяві об'єднано вимоги як майнового характеру (відшкодування матеріальної шкоди, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу) так і немайнового характеру (поновлення на роботі, відшкодування моральної шкоди).

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позову про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору.

ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовною заявою судовий збір не сплачувався.

За подання апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір за вимогами про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в сумі 1 071, 84 грн.

Відповідно до п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (ч. 1 ст. 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Оскільки позов ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 2 289, 84 грн. (1 218 грн. за подання позовної заяви + 1 071, 84 грн. за подання апеляційної скарги) та на користь ОСОБА_2 267, 96 грн.

При цьому з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 730, 80 грн. (487,20 + 243,60) за вимогами про стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачем при поданні позовної заяви судовий збір за цими вимогами не сплачувався.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно із зазначеною нормою склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати.

Відповідно до договору № 31/14 від 10 червня 2014 року адвокат Палій В.М., який діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони уклали договір, за умовами якого адвокат взяв на себе зобов'язання представляти інтереси клієнта у судах.

На підтвердження понесених витрат на оплату правової допомоги в матеріалах справи містяться квитанція № 31/14 від 01 жовтня 2015 року та квитанція № 31/4 від 26 лютого 2016 року про сплату ОСОБА_2 адвокату Палію В.М. 5 000 грн.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. п. 47, 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84,88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу, що міститься в акті прийому-передачі виконаних робіт № 31/14 від 25 березня 2016 року, адвокатом Палієм В.М. витрачено 12 год. 30 хв. на надання ОСОБА_2 правової допомоги в зазначеній справі зокрема: консультація, складання позовної заяви - 6 год.; подання позову та консультація щодо судового розгляду справи - 30 хв.; участь в судових засіданнях - 4 год.; підготовка письмового клопотання і консультації з цього приводу - 40 хв.; адвокатський запит та консультації з цього приводу - 30 хв.; підготовка заяви про збільшення позовних вимог - 50 хв. (а.с.181).

Матеріалами справи підтверджено, що адвокат Палій В.М. брав участь у судових засіданнях, що відбулися 16 листопада, 07 грудня, 18 грудня, 30 грудня 2015 року, 28 січня, 12 лютого, 15 березня, 25 березня 2016 року загальною тривалістю понад 4 год.

Сплачені позивачем кошти на правову допомогу, відповідають обсягу виконаної роботи адвокатом Палієм В.М.

Отже, розмір витрат, понесених на правову допомогу адвоката підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 5 000 грн.

Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, судова колегія вважає, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення було порушено вимоги чинного законодавства та права ОСОБА_2, що свідчить про незаконність рішення та є підставою для його скасування.

Згідно з ч. 5 ст. 235 КЗпП України, п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 березня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ № 322-к від 21 вересня 2015 року в частині звільнення ОСОБА_2 з посади начальника цеху діагностики металів за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника цеху діагностики металів СО «Вінницяенергоналадка» публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго».

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго», 21050, м. Вінниця, вул. 1-Травня, 2, п/р 4525 в Вінницькій філії АТ «Сбербанк Росії» МФО 320627, код 00130694 на користь ОСОБА_2 69 098 (шістдесят дев'ять тисяч дев'яносто вісім) гривень 12 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу з утриманням при виплаті означеної суми, передбачених законом податків та обов'язкових платежів, а також 2 000 (дві тисячі) гривень у відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» на користь держави 2 289 гривень 84 копійок судового збору.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» на користь ОСОБА_2 267 гривень 96 коп. судового збору та 5 000 (п'ять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 730 гривень 80 коп.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.С. Вавшко

/підпис/ В.В. Оніщук

З оригіналом вірно: