УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Колодійчука В.М., Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про спонукання до виконання зобов'язань за кредитним договором, відшкодування збитків; за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення солідарно на користь банку кредитної заборгованості за кредитним договором від 28 листопада 2007 року в сумі 642 195 грн 80 коп., з яких: 517 384 грн 77 коп. - заборгованість за тілом кредиту, 58 228 грн 63 коп. - заборгованість по відсотках, 1 152 грн 98 коп. - пеня за прострочення тіла кредиту, 65 429 грн 42 коп. - пеня за прострочення відсотків за кредитом, а також стягнення 3 219 грн судових витрат.

У квітні 2013 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення солідарно на користь банку кредитної заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2007 року в сумі 727 478 грн 90 коп., з яких: 564 839 грн 90 коп. - заборгованості за тілом кредиту, 137 006 грн 65 коп. - заборгованості по відсотках, 25 632 грн 43 коп. - пеня за порушення строків повернення кредиту, а також стягнення 3 441 грн судових витрат.

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 грудня 2013 року вказані позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» об'єднані в одне провадження.

У березні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про спонукання банку виконати обов'язки за кредитним договором від 12 вересня 2007 року в частині сплати позивачеві 60 тис. доларів США чергового траншу за договором. Згодом зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 уточнила, та остаточно просила суд стягнути з банку 8 933 833 грн збитків від невиконання зобов'язань за кредитним договором від 12 вересня 2007 року та розірвати кредитний договір від 28 листопада 2007 року достроково.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року частково задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 28 листопада 2007 року в сумі: 517 384 грн 77 коп. - заборгованості за тілом кредиту; 58 228 грн 63 коп. - заборгованості по відсотках; 3 219 грн - судових витрат, разом 578 832 грн 38 коп.

Задоволено частково позовні вимоги ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» суму заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2007 року в сумі: 564 839 грн 90 коп. - заборгованості за тілом кредиту; 137 006 грн 65 коп. - заборгованості по відсотках; 3 441 грн - судових витрат, разом 705 287 грн 46 коп.

Задоволено частково зустрічний позов ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про спонукання до виконання зобов'язань за кредитним договором та стягненню збитків.

Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_5 збитки від невиконання зобов'язань за кредитним договором від 12 вересня 2007 року в сумі 8 933 833 грн та судові витрати в сумі 107 грн 30 коп., разом стягнуто 8 933 940 грн 30 коп.

У задоволенні інших позовних вимог ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» та ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання щодо сплати судового збору.

Ухвалою судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 06 липня 2015 року виправлено описку в вступній та резолютивній частині рішення суду.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року в частині відмови в задоволенні позову ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» про стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 пені, а також в частині задоволення позову ОСОБА_5 до ПАТ «Райфайзен Банк аваль» про стягнення збитків - скасовано та ухвалено нове судове рішення.

В частині задоволення позову ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_10, ОСОБА_7 про стягнення боргу рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пеню за кредитним договором від 28 листопада 2007 року в розмірі 10 тис. грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_7 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 12 вересня 2007 року в розмірі 91 014,50 доларів США, яка складається з: 70 666,81 доларів США боргу за тілом кредиту, 17 140,83 доларів США боргу за відсотками, 10 тис. грн пені.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» про стягнення збитків відмовлено.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року і залишити в силі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2015 року, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального і матеріального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

При розгляді справи судами встановлено, що між банком та ОСОБА_5 були укладені два кредитних договори. За договором від 12 вересня 2007 року банк зобов'язався надати кредит в сумі 150 тис. доларів США, поручителем за таким договором є ОСОБА_7 За іншим договором від 28 листопада 2007 року банк надав кредит в сумі 545 258 грн, поручителем за таким договором є ОСОБА_6

За умовами кредитного договору від 28 листопада 2007 року кредит був наданий в розмірі 545 258 грн строком на 240 місяців до 28 листопада 2027 року під 12,5 % річних із погашенням кредиту згідно із графіком платежів.

ОСОБА_5 належним чином зобов'язання не виконала, допустила прострочення платежу, станом на 05 травня 2011 року заборгованість склала 26 178 грн 80 коп. прострочених процентів та 13 361 грн 21 коп. пені, відтак банк отримав право на дострокове отримання заборгованості.

За умовами кредитного договору від 12 вересня 2007 року банк надає ОСОБА_5 кредит із лімітом 150 тис. доларів США на споживчі цілі строком до 12 вересня 2017 року з відсотковою ставкою 12,5 % річних. Також було укладено додаток № 1 від 12 вересня 2007 року, яким встановлено графік погашення заборгованості та сплати страхових платежів; додаток № 2 від 19 травня 2008 року згідно якого було наданий транш в розмірі 60 тис. доларів США. Протягом дії періоду кредитування взагалі були надані кошти в розмірі 90 тис. доларів США із відсотковою ставкою 12,5 % річних. Останній транш в розмірі 60 тис. доларів США надано не було.

Задовольняючи позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що вона зазнала збитків у вигляді неодержаних доходів через невиконання банком зобов'язань з надання чергового траншу кредиту, та встановлення таких обставин також стало підставою для відмови у задоволенні позову банку про стягнення пені за невиконання ОСОБА_5 зобов'язань. Інші позовні вимоги банку суд першої інстанції визнав обґрунтованими та їх задовольнив.

Апеляційний суд з такими висновками повністю не погодився, встановив наступне.

Зміст кредитних договорів, укладених між банком та ОСОБА_5, не дає підстав вважати встановленим, що вони є взаємопов'язаними, та такими, що невиконання одного з них має правові наслідки, які впливають на виконання іншого.

Так, договором від 28 листопада 2007 року визначено, що кредит надається на покупку будинку, погашення боргу здійснюється шляхом внесення щомісячних рівних платежів протягом всього строку дії договору, а кредитор зобов'язується відкрити позичальнику позичковий рахунок та надати кредитні кошти (п. 4.1.) і інших зобов'язань для банка не передбачено (а. с. 18-20, т. 1).

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що невиконання банком умов за іншим кредитним договором може бути підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення пені.

Факт неналежного виконання договору вбачається з розрахунку боргу, з якого видно, що станом на 05 травня 2011 року заборгованість склала 26 178 грн 80 коп. прострочених процентів та 13 361 грн 21 коп. пені, відтак банк отримав право на дострокове отримання заборгованості. Загальна сума боргу склала 517 384 грн 77 коп., заборгованість за відсотками 58 228 грн 63 коп., пеня за прострочення тілу кредиту 1 152 грн 98 коп., пеня за прострочення відсотків за кредитом 65 429 грн 42 коп.

Висновки суду з приводу вимог про дострокове стягнення коштів в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Апеляційний суд дійшов висновків, що банк має право на отримання пені через невиконання зобов'язання, але вона підлягає зменшенню до 10 тис. грн, виходячи з того, що боржник до часу виникнення спору із банком з приводу надання чергового траншу сумлінно виконувала зобов'язання, що має істотне значення відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Як зазначено вище, згідно умов кредитного договору від 12 вересня 2007 року банк зобов'язався надати позичальнику на споживчі цілі кредит в розмірі 150 тис. доларів США під 12,5 % річних на строк до 12 вересня 2017 року шляхом надання трьох траншів.

Додатком № 2 до цього договору від 19 травня 2008 року визначено, що кредит надається траншами: 30 тис. доларів США до 14 вересня 2007 року, 60 тис. доларів США до 22 травня 2008 року, 60 тис. доларів США без визначення строку на споживчі цілі.

Додатковою угодою № 3 до вказаного кредитного договору від 13 жовтня 2008 року визначено, що 3-й транш - 10 тис. доларів США надається до 15 жовтня 2008 року, а 4-й транш - 50 тис. доларів США, без визначення дати.

Відповідно до п. 9.10 договору у випадку кредитування траншами, для отримання в банку кожного наступного траншу фінансування, банк вправі вимагати надання йому документів, що підтверджують цільове використання попередньо наданих коштів.

Відповідно до п. 1.7.3 у разі надання кредиту траншами, перед наданням чергового траншу, в разі зменшення ринкової вартості предмету іпотеки, що є забезпеченням по кредиту понад 30 %, банк може вимагати від позичальника оформлення додаткового забезпечення виконання зобов'язань за цим договором.

Відповідно до п. 1.7.4 банк має право відмовити позичальнику в наданні чергового траншу в разі невиконання позичальником умов цього договору та інших договорів, що пов'язані із цим договором.

Відповідно до п. 1.12.6 позичальник свідчить, що всі ризики, пов'язані з істотною зміною обставин, з яких позичальник виходив при укладанні договору, позичальник приймає на себе.

Пунктом 2.1.1. договору визначено, що до обов'язків банку входить за умови беззастережного виконання позичальником прийнятих на себе зобов'язань за договором надати позичальнику кредитні кошти на умовах і в порядку, визначених договором.

Відповідно до п. п. 2.2.2. договору банк має право вимагати від позичальника надання документів, які підтверджують виконання умов договору, документів забезпечення, а також оцінювати такі документи для цілей цього договору в односторонньому порядку.

Із службової записки від 18 травня 2009 року (а. с. 143 кредитної справи) видно, що з грудня 2008 року ОСОБА_5 зверталася про надання останнього траншу кредиту в розмірі 60 тис. доларів США, але їй запропонували здійснити переоцінку заставного майна, оскільки за їх оцінкою його вартість зменшилася. Аналогічні заяви подавалися нею і пізніше (зворот а. с. 143, кредитної справи).

Сторонами не заперечувалось, що обставини знецінення майна, яке було предметом іпотеки, мало місце, про таке також підтвердила свідок ОСОБА_11, працівник банку, яка на той час безпосередньо опікувалась питанням надання чергового траншу, відтак банк мав право у відповідності до вищеперелічених умов затримати видачу траншу через необхідність додаткового забезпечення кредиту. Як встановлено, додатково кредит забезпечений не був.

Відтак, банк мав право як перевіряти вартість заставного майна, так і надавати оцінку тому, що воно знецінилося, що впливало на умови надання чергового траншу.

Зважаючи на такі обставини, висновки суду першої інстанції про те, що ненадання банком чергового траншу слід вважати порушенням ним зобов'язання, на переконання апеляційного суду, не відповідає обставинам справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 550 ЦК України кредитор не має права на неустойку в разі, якщо боржник не відповідає за порушення зобов'язання (стаття 617 цього кодексу).

Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Судом першої інстанції встановлений факт порушення ОСОБА_5 зобов'язання за кредитним договором від 12 вересня 2007 року, стягнутий борг за тілом кредиту та відсотками, відтак висновок суду про відмову у задоволенні пені суперечить решті висновків суду та не ґрунтується на законі. Такі недоліки апеляційним судом виправлено.

За розрахунком боргу пеня складає 25 632 грн 43 коп., але вимоги про її стягнення, на переконання апеляційного суду, підлягають частковому задоволенню в розмірі 10 тис. грн, виходячи з засад розумності та справедливості, врахування того, що до виникнення спору щодо надання чергового траншу боржник своєчасно сплачував кошти за кредитом, що є істотними обставинами і відповідає вимогам ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції про обґрунтування позовних вимог зустрічного позову ОСОБА_5 про завдання банком їй збитків.

Суд першої інстанції вважав встановленим, що через невиконання банком зобов'язань щодо видачі останньої частини траншу, ОСОБА_5 не змогла своєчасно закінчити ремонт приміщення, здати його до експлуатації, та тому не отримала передбачуваний бізнес - планом прибуток (а. с. 108-19, т. 1). Також до збитків віднесене можливе подорожчання будівельних робіт.

На підтвердження факту подорожчання робіт наданий висновок ВКФ «АРС», за яким вартість ремонтних робіт складає 120 542 грн, станом на 2008 рік, та 232 013 грн, станом на 2013 рік (а. с. 122, т. 1).

Разом з тим, доказів про проведення ремонтних робіт фактично - не надано, а тому апеляційний суд дійшов до висновків, що такі втрати є припущенням і їх не можна вважати реальними збитками.

Неотримання очікуваного прибутку належними та допустимими доказами також не підтверджено. Зокрема, висновок ВКФ «АРС» такої інформації не містить, а бізнес-план не є висновком спеціаліста, на отримання доходу від реалізації продукції у сфері харчування, на який впливають різні фактори, в тому числі і соціально-економічні, відтак доводи про упущену вигоду апеляційним судом визнано припущенням.

Більш того, безпосередньо умовами договору чітко не визначено, який з траншів за часом видачі мав бути витраченим саме для реалізації бізнес-плану, відповідно до резюме, в якому черговість також не визначена (а. с. 127 кредитної справи). 30 тис. доларів США мали бути витраченими на ремонт приміщення, 40 тис. доларів США - на збільшення оборотних коштів, таким чином, для реалізації бізнес-плану були потрібні кошти в розмірі 70 тис. доларів США, фактично гроші були отримані боржником в розмірі 90 тис. доларів США, а тому ОСОБА_5 не була позбавлена можливості витратити отримані кошти в першу чергу на реалізацію бізнес-плану, а решту на інші споживчі цілі, а відтак апеляційним судом не встановлено вини банку.

В частині стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором від 12 вересня 2007 року рішення суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, також не відповідає вимогам закону, оскільки кредит був наданий в іноземній валюті, в позовній заяві банк вимагав стягнути борг в доларах США, такі вимоги ґрунтуються на п. 12 Постанови Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за яким у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3ст. 533 ЦК України.

Тому апеляційним судом рішення першої інстанції у вказаній частині змінено та стягнуто кредитну заборгованість в доларах США, а також 10 тис. грн. пені.

Доводи касаційної скарги зводяться до помилковості висновків апеляційного суду про безпідставність зустрічного позову ОСОБА_5 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» через недоведеність того, що через невиконання банком зобов'язань щодо видачі останньої частини траншу ОСОБА_5 зазнала збитків, які просила суд стягнути з банку, а також відсутності протиправної поведінки банку у відмові видачі чергового траншу кредиту.

З такими доводами заявника погодитися не можна, оскільки апеляційним судом відповідні обставини перевірялися, оцінювалися і рішення апеляційного суду містить вичерпні посилання на мотиви та висновки, з яких суд виходив вирішуючи спір у цій частині. Відповідні висновки апеляційного суду ґрунтуються на умовах договору, погодженого сторонами у справі, наявних у матеріалах справи документах та нормах чинного законодавства.

Зокрема, дії банку по відмові у видачі чергового траншу кредиту не суперечать положенням ст. 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч. 1 ст. 1056 ЦК України, п. 1.7.4 кредитного договору.

Крім того, заявником не спростовано висновки апеляційного суду про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження факту реальності збитків, причинного зв'язку, тощо.

Оскільки доводи касаційної скарги та наявні в матеріалах справи документи не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновків, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 22 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.М. Колодійчук

В.С. Висоцька

О.В. Кафідова