У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей з матір`ю, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 9 червня 2015 року, рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений з відповідачем, неповнолітніх дітей залишити на виховання та проживання з нею.

Позов мотивовано тим, що 20 липня 2002 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу народилося двоє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Шлюб виявився невдалим, сторони перестали знаходити спільну мову. Внаслідок непорозумінь, що мали місце між подружжям, шлюб розпався, заходи до примирення виявилися невдалими. Ведення спільного господарства, подружні шлюбні відносини та сумісне проживання між сторонами припинені, тому позивач просила розірвати шлюб, малолітніх дітей залишити на проживанні з нею.

У травні 2015 року ОСОБА_6 подав зустрічний позов, в якому просив розірвати шлюб, укладений між ним та ОСОБА_5, а малолітніх дітей залишити проживати з ним.

Зустрічний позов мотивовано тим, що малолітні діти проживають більше часу з батьком, чим з матір'ю. Остання має намір створити іншу сім'ю, разом з тим, він не має наміру створювати іншу сім'ю, має можливість присвятити своє життя дітям. Забезпечений житлом, в той час як ОСОБА_5 свого житла не має. Доходи її є меншими, ніж його доходи. Діти також бажають проживати з батьком.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 9 червня 2015 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 20 липня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області, актовий запис № 105, між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 розірвано. Малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено проживати з матір`ю. При розірванні шлюбу залишено ОСОБА_5 прізвище «Камінська». Зустрічний позов залишено без розгляду.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині залишення зустрічного позову без розгляду та в частині задоволення позову ОСОБА_5 про визначення місця проживання ОСОБА_7 скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо визначення місця проживання дітей задоволено частково. Визначено місце проживання неповнолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_6 В іншій частині рішення суду залишено без змін.

ОСОБА_6, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду у повному обсязі, скасувати рішення апеляційного суду в частині визначення місця проживання ОСОБА_8 з матір`ю, змінити в цій частині оскаржуване рішення або ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, визначаючи місце проживання дітей з матір`ю виходив з того, що це буде відповідати інтересам дітей.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір`ю і визначаючи місце проживання дитини з батьком, та залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині визначення місця проживання ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір`ю, суд апеляційної інстанції виходив з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків (ст. 141 СК), надаючи перевагу тому з них, хто може забезпечити найбільш сприятливі умови виховання дітей, принципу 6 Декларації та вимог положень ч. 2 ст. 160. ст. 161 Сімейного кодексу України, за якими місце проживання дитини, що досягла десяти років, визначається за згодою самої дитини. Малолітня дочка ОСОБА_8 проживає з батьком ОСОБА_6, який нею опікується, проте, більше тягнеться до матері - ОСОБА_5 Залишення малолітньої дитини - дочки ОСОБА_8 на проживання із матір'ю відповідає принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, оскільки малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена із своєю матір'ю. Будучи заслуханою в судовому засіданні в апеляційній інстанції в присутності педагога, неповнолітня дитина ОСОБА_7, добровільно, без тиску, без присутності батьків, вільно, впевнено висловила своє бажання проживати разом з батьком, з яким постійно проживає. Визначаючи місце проживання для неповнолітньої дочки сторін ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з її батьком, суд апеляційної інстанції виходив з того, що дванадцятирічній дівчині потрібен авторитет і допомога батька, яку вона сприймає. Суд також врахував присутність у сім'ї відповідача його матері (баби), яка здатна сприятливо вплинути на виховання дитини, і яка, як вбачається з пояснень дівчинки, хоче і приймає участь у вихованні та спілкуванні з онучками. Крім того, апеляційний суд вважав, що визначення місця проживання ОСОБА_7 з батьком, а ОСОБА_8 з матір'ю не впливатиме на взаємовідносини сестер, оскільки вони мешкатимуть в одному населеному пункті, відстань між квартирами батьків є незначною, на сьогоднішній день жоден з батьків не перешкоджає їм у вільному спілкуванні.

З такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна, оскільки вони зроблені без належного з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказаним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 липня 2002 року між сторонами був укладений шлюб, від якого вони мають двох дітей: дочок ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Спільне проживання сторін є неможливим, поновлювати шлюб вони наміру не мають, оскільки це суперечить їхнім інтересам.

Сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дітей.

Згідно висновку органу опіки і піклування Коростишівської РДА Житомирської області від 6 жовтня 2015 року місце проживання дітей запропоновано визначити з матір`ю.

Суд апеляційної інстанції оцінив вказаний висновок критично з тих підстав, що він є необґрунтованим і містить лише перерахунок документів, наданих батьками для вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

У чч. 1, 2 ст. 161 СК України визначено якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Проте, вирішуючи спір, апеляційний суд залишив поза увагою, що розлучення рідних сестер має відбуватись за виняткових обставин, оскільки для нормального розвитку, дитині потрібне почуття «однієї сім'ї», що буде неможливе при розділенні сестер, які, до того ж, проживали та виховувались разом.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_8 разом із матір'ю, апеляційний суд не перевірив за якою адресою з матір'ю має проживати дитина. У порушення вимог ст. ст. 212-215, 315 ЦПК України не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам та не звернув уваги на доводи зустрічної позовної заяви і, зокрема, не з'ясував, чи забезпечена ОСОБА_5 постійним житлом, придатним для проживання дитини та у зв'язку із чим остання тривалий час проживає разом із батьком; належним чином не з'ясував, який дохід має ОСОБА_5 та чи достатній він для утримання дитини; хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, прихильність дитини до кожного з батьків, особисті якості батьків та їх можливості щодо створення належних умов для виховання дитини.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Таким чином, законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того, законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України).

Крім того, згідно з принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Зазначені вище положення закону повинні бути застосовані у кожній конкретній справі, виходячи з її обставин та інтересів дітей.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови в їх прийнятті.

У порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення в частині вирішення спору щодо визначення місця проживання дітей не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати у вказаній частині з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 13 жовтня 2015 року в частині вирішення спору ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо визначення місця проживання малолітніх дітей скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення суду першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська