Справа №577/1699/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Громова Л. В.
Номер провадження 22-ц/788/445/16 Суддя-доповідач - Околот Г. М.
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

22 березня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Околота Г. М.,

суддів - Сибільової Л. О. , Собини О. І. ,

при секретарі судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, та в обґрунтування своїх вимог зазначив, що 01 вересня 2008 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір №б/н згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 4700 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п.6.5 Умов та Правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Відповідач належним чином не виконував умови повернення кредитних коштів у зв'язку з чим, станом на 31 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 12808 грн. 60коп., з яких: 4600 грн. 69 коп. - заборгованості за кредитом, 5685 грн. 04 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1436 грн. 75 грн. - заборгованість по пені та комісії, і штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг»: 500 грн. - фіксована частина і 586 грн. 12 коп. - процентна складова, яку позивач просить стягнути на користь банку з відповідача, а також стягнути понесені ним судові витрати по справі (а.с.3-5).

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області позовні вимоги були задоволені, стягнуто з ОСОБА_3 користь ПАТ КБ «Приватбанк» 12808 грн. 60 коп. заборгованості за кредитним договором та 243 грн. 60 коп. судового збору. (а.с.69)

Не погодившись з рішенням суду представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування скарги зазначає, що в супереч вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України позивачем не надано належних доказів укладення між ними письмового кредитного договору, кредитний договір на який посилається позивач не відповідає вимогам закону щодо чинності правочину, оскільки ним не підписаний, є нікчемним. Вважає, що банк звернувся до суду з пропуском встановленого законом загального строку позовної давності, перебіг якого розпочався з дня закінчення строку дії картки - 02 січня 2010 року, а позов пред'явлено лише 26 березня 2015 року. (а.с.80-81)

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що позичальник в порушення вимог ст.1054 ЦК України та умови кредитного договору, не виконав зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого виникла заборгованість, яку суд стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 вересня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №б/н, шляхом підписання заяви, з якої вбачається, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами, становить між ОСОБА_3 та банком договір про надання банківських послуг, відповідно до якого, ОСОБА_3 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у сумі 4700 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Того ж дня позичальник отримав кредитну картку «Універсальна» з пільговим періодом у 55 днів. (а.с.5а).

Пунктом 3.2 Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що після отримання банком від клієнта документів, а також заяви, банк проводе перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. А у пункті 3.3 цих же Умов передбачено, що підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. (а.с.7)

Відповідно до п.5.3. Умов та Правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни банком без попереднього повідомлення позичальника розміру встановленого кредитного ліміту .

Відповідно до виписки по особовому рахунку, яка наявна в матеріалах справи, а також довідки про встановлення кредитного ліміту, наданої представником позивача у засіданні суду апеляційної інстанції, вбачається, що відповідачу 01.09.2008 року був встановлений кредитний ліміт у розмірі 500 грн., який 22 квітня 2011 року був змінений, а саме збільшений до 600 грн., 24 травня 2011 року - до 4200 грн., 30 травня 2011 року - до 4700 грн., (а.с.33, 116)

Таким чином колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо не укладення кредитного договору є безпідставними, оскільки заява була особисто заповнена та підписана ОСОБА_3, з її змісту вбачається, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов, зокрема визначили суму кредитного ліміту, відсоткову ставку, порядок нарахування відсотків, термін дії картки.

Згідно із ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

В даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в заяві, Пам'ятці клієнта, Умовах та Правилах надання банківських послуг, а також Тарифах, з якими відповідач ОСОБА_3 був ознайомлений та погодився.

Укладення кредитного договору таким чином не суперечить чинному законодавству України, а вищезазначені письмові документи містять усі істотні умови, тому відповідно до ст.638 ЦК України даний договір вважається укладеним.

У відповідності з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. За змістом ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.58, 59 ЦПК України про те, що спірний договір є неукладеним, суперечить моральним засадам суспільства, або укладений з порушенням вимог ЦК України.

Тому колегія суддів вважає, що між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всім суттєвим умовам, а тому такий правочин згідно вимог ст.204 ЦК України створює презумпцію правомірності правочину, у зв'язку з чим, цей договір згідно вимог ст.629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання за ними відповідно до приписів ст.ст.526, 530 ЦК України мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору.

Крім того, із долучених матеріалів справи розрахунку заборгованості (а.с.4-5), виписки по особовому рахунку ОСОБА_3 (а.с.29-40, 122-127) вбачається, що останній користувався кредитними коштами до липня 2013 року, а також 12.12.2013 року здійснив останнє часткове погашення заборгованості (а.с.29, 5зв., 127зв.), а тому колегія суддів вважає, що виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору від 01 вересня 2008 року свідчить про прийняття умов цього договору та його дійсність, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині вважає необґрунтованими.

Відповідно до п.п.6.5, 6.6 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язаний погашати заборгованість по кредиту, процентах за його користування, по перевитратах кредитного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. У випадку невиконання зобов'язань за договором, на вимогу кредитора виконати зобов'язання по поверненню кредиту (в тому числі простроченого кредиту і Овердрафту), сплатити винагороду банку.

У зв'язку з тим, що відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконував взятих на себе зобов'язань, передбачених умовами договору, станом на 31 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 12808 грн. 60 коп., а саме: заборгованість за кредитом у сумі 4600 грн. 69 коп., заборгованість за відсотками у сумі 5685 грн. 04 коп., заборгованість за комісією у сумі 1436 грн. 75 грн., а також штраф відповідно до п. 8.6. Умов та Правил надання банківських послуг у сумі 500 грн. - фіксована частина та 586 грн. 12 коп. - процентна складова. (а.с.4-5).

Таким чином, дійшовши висновку, що відповідачем ОСОБА_3 порушено умови кредитного договору, у зв'язку із чим виникла прострочена заборгованість за кредитом, яка відповідачем не погашена, суд дійшов вірного висновку про наявність передбачених ст.ст.1050, 1054 ЦК України підстав для стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором відповідно до наданого позивачем розрахунку, правильність якого перевірена судом та належними доказами не спростована.

Крім того, пунктом 9.12. Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же термін.

Відповідно до п. 3.1 Умов і правил надання банківських послуг банк відкриває клієнту картрахунок, видає картку, їх вид та строк дії визначений в заяві та пам'ятці клієнта.

Відповідно до п.3.1.1, 3.1.3. Правил користування платіжною картою ( Розділ II Умов і правил надання банківських послуг) строк дії картки вказується на лицевій стороні картки (місць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного в ній місяця.

По закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява держателя про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій по картрахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) та при дотриманні інших умов продовження, передбачених договором.

Відповідно до п.5.4 Правил користування платіжною карткою, строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH), строк погашення відсотків по кредиту - щомісячно за попередній місяць (а.с.11).

Із досліджених доказів вбачається, що після спливу дії картки НОМЕР_1, яка була видана банком 01.09.2008 року, банк видав відповідачу ОСОБА_3 нові платіжні картки НОМЕР_2 з строком дії до 31 січня 2014 року та НОМЕР_3 з строком дії до 30 жовтня 2014 року і ці обставини підтверджені випискою наявних у відповідача ОСОБА_3 у користуванні карток, яка надана представником позивача суду апеляційної інстанції, а також випискою з особового рахунку ОСОБА_3 (а.с.118, 29, 36, 126).

Як вбачається з дослідженого судом розрахунку заборгованості (а.с.4-5), виписки по особовому рахунку ОСОБА_3 (а.с.29-40, 122-127) відповідач ОСОБА_3 користувався наданими банком кредитними коштами у період з жовтня 2010 року до 17.07.2013 року, а також 12 грудня 2013 року здійснив останній платіж з погашення кредиту (а.с.29, 5зв., 127зв.).

Тобто, з цих документів вбачається, що після закінчення строку дії картки НОМЕР_1 у жовтні 2010 року, відповідачу ОСОБА_3 банком було зроблено перевипуск картки та надані нові платіжні картки НОМЕР_2, НОМЕР_3, тим самим відбулася пролонгація договору з продовженням його строку зі збереженням тих умов, на яких його було укладено, і правовідносини за кредитним договором б/н від 01.09.2008 року не припинилися, умови договору виконувалися сторонами договору, а саме банк встановив позичальнику у 2011 році новий кредитний ліміт у квітні-травні 2011 року в розмірі 600 грн., 4200 грн., та 4700 грн. і цими грошовими коштами позичальник ОСОБА_3 користувався.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 р. у справі №6-14цс, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст.257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця строку дії картки (ст.261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього місяця дії картки.

Колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги, щодо пропущення позивачем строку позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини 3, 4 статті 267 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.264 ЦК України, перебіг строку позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності до нового строку не зараховується.

Як вбачається з матеріалів справи та досліджених доказів, після закінчення строку дії картки НОМЕР_1 у жовтні 2010 року, відповідачу ОСОБА_3 банком було зроблено перевипуск картки та надані нові платіжні картки НОМЕР_2 зі строком дії до січня 2014 року та платіжна картка НОМЕР_3 зі строком дії до 30 жовтня 2014 року, на яких були наявні грошові кошти у розмірі 4700 грн., якими відповідач ОСОБА_3 користувався, знімаючи готівку та здійснюючи перерахування коштів на погашення заборгованості, що підтверджено виписками по особовому рахунку ОСОБА_3 та розрахунком заборгованості .

Отже з 01 листопада 2014 року, з моменту закінчення строку дії платіжної картки НОМЕР_3, у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому при зверненні ПАТ КБ «Приватбанк» до суду з позовом 26.03.2015 року, позивачем строк позовної давності не пропущено.

Крім того, виходячи з доведеності факту порушення зобов'язання позичальником, відсутності належних доказів його повного погашення та наявності доказів того, що до спливу трирічного строку позовної давності позичальник ОСОБА_3 сплатив 12 грудня 2013 року частину боргу, тобто вчинив дії, які відповідно до приписів ч.1 ст.264 ЦК України свідчать про визнання ним боргу та відповідно переривають строк позовної давності, тому строк позовної давності позивачем не попущений і правових підстав для застосування наслідків його пропуску немає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи і не містять передбачених законом підстав для скасування або зміни оскаржуваної ухвали суду.

Висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки ґрунтуються вони на обставинах, які встановлені в судовому засіданні, наданих сторонами доказах, у відповідності з нормами матеріального і процесуального законодавства, рішення суду відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав для його скасування немає, тому відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 30 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -