У х в а л а

іменем україни

16 листопада 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДемяносова М.В.,
суддів:Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, суб'єкта підприємницької діяльності - ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційними скаргами ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_9 та ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, на рішення апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом в розмірі втраченого заробітку в сумі 42 630 грн, витрат на лікування в розмірі 22 913 грн 36 коп., моральної шкоди в розмірі 100 000 грн.

Позов мотивовано тим, що 11 березня 2014 року близько 15 год. 10 хв. В с. Гурівщина Київської області на території СТО, що належить ФОП ОСОБА_8, з позивачем стався нещасний випадок внаслідок розриву колеса транспортного засобу. В результаті вильоту штопорних кілець, їх уламки пробили обидві кістки лівої ноги позивача.

Звертаючись до суду, позивач посилався також на те, що зазначений нещасний випадок, що стався з ним 11 березня 2014 року на території СТО, яке належить ФОП ОСОБА_8, відбувся внаслідок недотримання правил безпеки на території підприємства, оскільки ремонтні роботи проводилися в місці, яке не було позначено знаками попередження і не були віддалені від інших місць.

Відповідно до довідки акту огляду МСЕК йому надана 2 група інвалідності внаслідок порушення функцій опори і руху і таке порушення має невідворотний характер, що підтверджується висновком Київської міської клінічної лікарні № 12. Позивач посилається на те, що травма була ним отримана внаслідок недотримання вимог Правил охорони праці та автомобільному транспорті, а саме порушення технічки безпеки і обладнання приміщень для технічного обслуговування та ремонту транспортних засобів на території СТО, що належить ФОП ОСОБА_8 На підставі ст. ст. 1195, 1197 ЦК України позивач просив стягнути солідарно з відповідачів розмір втраченого ним заробітку в зв'язку з отриманим каліцтвом, витрати на проведення лікування та моральну шкоду 100 000 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 листопада 2015 року в частині відмови в задоволенні псих вимог про відшкодування витрат на лікування та моральної шкоди скасовано, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрати на лікування у розмірі 22 913 грн 36 коп. та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_9, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, подані представником ОСОБА_11, просить змінити рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення моральної шкоди, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду апеляційної інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Судами встановлено, що 11 березня 2014 року близько 15 год.10 хв. на території Автосервісного комплексу «32 км.» в с. Любимівка по вул. Київська, 81/1, що належить ФОП ОСОБА_8, з ОСОБА_6 стався нещасний випадок внаслідок розриву колеса транспортного засобу «КАМАЗ» під час його накачування. Внаслідок розриву і в результаті вильоту штопорних кілець, їх уламки пробили обидві кістки лівої ноги позивача.

11 березня 2014 року ОСОБА_6 був госпіталізований в Київський міський центр малоінвазивної травматології та ортопедії з діагнозом «перелом обох кісток лівої гомілки в в/в зі зміщенням уламків».

Внаслідок отриманої травми ОСОБА_6 був прооперований двічі: 21 березня 2014 року та 04 серпня 2014 року.

Відповідно до довідки Акту огляду МСЕК ОСОБА_6 з 03 листопада 2014 року було надано другу групу інвалідності внаслідок ураження опорно-рухового апарату з необхідністю повторного огляду 05 листопада 2015 року.

11 березня 2014 року на територію станції технічного обслуговування, що знаходиться в с. Любимівка по вул.. Київська, 81/1, під'їхав автомобіль НОМЕР_1, який належить ФОП ОСОБА_12 Водій вказаного транспортного засобу звернувся до працівників СТО з проханням накачати праве заднє колесо і повідомив, що колесо він збирав самостійно.

Коли працівник СТО розпочав проведення робіт з накачування колеса, на територію СТО під'їхав автомобіль НОМЕР_2, пасажиром якого був ОСОБА_6 Останній без дозволу працівників СТО та у їх відсутність попрямував до робочої зони, де відбувалося наказування колеса автомобілю «КАМАЗ». Саме в період перебування ОСОБА_6 в робочій зоні, від колеса даного автомобіля відірвалося штопорне кільце, яким і був травмований позивач.

Зазначена обставина перебування ОСОБА_6 в робочій зоні підтверджується відеозаписом з камер спостереження, який був оглянутий судом, письмовими поясненнями водія автомобіля «КАМАЗ» ОСОБА_13 та письмовими поясненнями працівника СТО ОСОБА_14, який здійснював накачування колеса.

Згідно з наданих відповідачем фотографій території СТО, всі робочі зони, де проводяться роботи з технічного обслуговування автомобіля, позначені відповідними обмежувальними знаками та містять попереджувальні знаки щодо заборони перебування в межах робочої зони сторонніх осіб.

На підприємстві Автосервісний комплекс «32 км.» діє інструкція з охорони праці під час виконання шиномонтажних робіт, затверджена директором СТО. Даною інструкціє регламентовано порядок проведення робіт на СТО і всі працівники підприємства проходять відповідний інструктаж, що підтверджується журналом реєстрації інструктажів з питань охорони праці.

Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК Україниджерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (ч. 2 ст. 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч. 5 ст. 1187 ЦК України, п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК).

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що оскільки відсутні доказів на підтвердження непереборної сили або ж умислу потерпілого при завданні шкоди ОСОБА_6, а тому саме ОСОБА_8 як фізична особа-підприємець, повинен нести відповідальність за завдану шкоду. В матеріалах справи наявні належні докази витрат на лікування (копії фіскальних чеків, товарних чеків, квитанцій), а також копії медичних карток ОСОБА_6, в яких зазначено, які саме лікарські засоби виписувалися позивачу та які хірургічні втручання проводилися, а відтак, вимоги про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 витрат на лікування у розмірі 22 913 грн 36 коп. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з до ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Отже суд апеляційної інстанції врахувавши обставини справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, дійшов правильного висновку щодо стягнення на користь ОСОБА_6 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд з дотриманням положень ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України перевірив у повному обсязі доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними правовими висновками, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 212, 303, 304 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційних скаргах доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що згідно із ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи недопустимо.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційні скаргипідлягають відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_8, подану представником ОСОБА_9 та ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_10, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 25 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак