АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
провадження № 22-ц/791/594/16 Єдиний унікальний номер справи: 648/3729/15-ц Головуючий в І інстанції: Кузьміна О.І. Доповідач: Кузнєцова О.А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого: Кузнєцової О.А.

суддів: Бездрабко В.О.,

ОСОБА_1

секретар: Павловська О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з вказаним позовом, зазначивши, що відповідно до укладеного кредитно-заставного договору № HEQOAE000098137 від 04.06.2008 року банк надав відповідачу кредит у розмірі 6811,39 доларів США терміном до 03.06.2013 року, а відповідач зобовязалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому в договорі. Позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором, а відповідач своєчасно не надала банку грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, в результаті чого станом на 31.08.2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 25385,67 доларів США.

Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судовий збір.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 25385,67 доларів США, що за курсом 21,18 відповідно до службового розпорядження НБУ від 31.08.2015 року складає 537668,56 грн., згідно кредитного договору № HEQOAE000098137 від 04.06.2008 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність даного рішення, просить його скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задовольнити заявлених позовних вимоги у повному обсязі.

Письмові заперечення в суд апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи між ПАТ «Приватбанк» та ОСОБА_2 04.06.2008 року був укладений кредитно-заставний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_2 6811,39 доларів США, а остання в свою чергу зобовязалась погасити його в строк до 03.06.2013 року.

Відповідно кредитно-заставному договору кредитні кошти надаються позичальнику ОСОБА_2 на придбання автомобіля у загальному розмірі 6811,39 доларів США, дата погашення 03.06.2013 рік.

Згідно п. 12.2.1 кредитно-заставного договору у разі настання Події ОСОБА_3 надає Позичальнику письмове повідомлення про настання Події ОСОБА_3 та реєструє у Державному Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави.

Відповідно до пункту 12.2.2. позичальник зобовязаний усунути подію дефолту негайно або передати предмет застави у володіння банку за актом приймання-передачі за адресою, що вказана у статті 17.13 договору протягом 30 днів з моменту реєстрації відомостей про звернення стягнення на предмет застави у Державному Реєстрі.

Згідно з пунктом 12.2.4, 12.2.5 при переході предмета застави у володіння банку відповідно до статей 12.2.2 та 12.2.3 договору умови договору зберігають чинність для сторін, за винятком права користування предмету застави; якщо протягом 30 календарних днів з моменту отримання позичальником повідомлення про дефолт (або з моменту реєстрації у Державному Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет застави, якщо дата такої реєстрації буде пізнішою)позичальник усуне подію дефолту, вимоги банку, зазначені у повідомленні про дефолт, втрачають чинність. При цьому ОСОБА_3 має право передати позичальнику предмет застави у користування, оформивши таку передачу на підставі відповідного акта, за умови, що позичальник на цей момент не має заборгованості перед банком та сплатив усі витрати повязані з доставкою, зберіганням та утриманням предмета застави, а також сплатив винагороду, визначену у статті 16.10 договору за передачу предмета застави у користування позичальника.

Відповідно до пункту 13.1 після настання події дефолту та спливу строку, встановленого у статті 12.2.5 договору для добровільного погашення забезпечених вимог, предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог.

Пунктом 13.2 передбачено, що сторони прямо погоджуються, що для задоволення забезпечених вимог з вартості предмета застави після настання події дефолту банк не зобовязаний звертатися за захистом своїх прав в судовий орган або інший орган вирішення спорів. За рішенням банку і якщо це не заборонено законодавством України, предмет застави може бути реалізований або використаний в іншій спосіб для задоволення забезпечених вимог без застосування судових процедур. При зверненні стягнення на предмет застави в позасудовому порядку, шляхом його продажу, банк встановлює початкову ціну предмета застави в розмірі оціночної вартості, встановленої банком, але не нижче 50% від повної вартості згідно статтею 17.10 договору, банк має право реалізувати предмет застави за ціною, що зазначена у цій статті.

Згідно пункту 13.6 сторони погоджуються, що після звернення стягнення на предмет застави, забезпечені вимоги вважаються задоволеними і погашеними лише у розмірі сум у відповідній валюті, фактично і остаточно отриманих банком в результаті такого звернення стягнення та/або вартості предмета застави, одержаного банком у власність ( у разі звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет застави), яка визначається за згодою сторін на дату звернення стягнення або, за відсутності такої згоди, незалежним експертом, призначеним банком на його власний розсуд.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом першої інстанції з моменту отримання кредиту ОСОБА_2 у повному обсязі виконувала зобовязання за договором, в червні 2009 року прострочила сплату за договором страхування, у звязку з чим банк самостійно сплатив належні платежі і згідно договору ця заборгованість вважається простроченою, тобто відбулася подія ОСОБА_3.

29.01.2010 року ОСОБА_2, з метою погашення заборгованості, приїхала на автомобілі, що є предметом застави за кредитно-заставним договором, до Херсонської філії ПАТ КБ «Приватбанк» та сплатила заборгованість, що підтверджується квитанцією № 864НЕ00933 від 29.01.2010 року. У відділенні банку до неї вийшов начальник відділу безпеки ОСОБА_4, який користуючись своїм службовим становищем, самовільно заволодів її автомобілем, чим змусив дати згоду на підписання нею договору перекредитування та підписати акт прийму автомобіля.

Коли нею була написана заява про перекредитування, у ньому було відмовлено, а автомобіль так і не повернуто. У відповідь на звернення до керівництва Херсонської філії ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 отримала відповідь, що співробітники банку діяли відповідно до вимог п.12.2.2 кредитно-заставного договору та автомобіль дійсно знаходиться на території відділення банку.

Заочним рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 18 березня 2011 року зобовязано ПАТ КБ «Приватбанк» повернути заставний автомобіль марки VOLKSWAGEN, моделі Passat 1.8, 1994 року випуску, кузов № НОМЕР_1, державний номер ВТ 3735АК власнику ОСОБА_2

12.03.2012 року постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження про примусове виконання вказаного рішення суду,на теперішній час рішення суду не виконано, автомобіль ОСОБА_2 не переданий, його місце знаходження та технічний стан невідомий, що не заперечувалося представником банку.

Статтею 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість у розмірі 25385, 67 доларів США станом на 31.08.2015 року, посилаючись на те, що вона своєчасно не погасила заборгованість за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору.

Проте, колегія суддів вважає заявлений банком позов із зазначенням вказаної суми заборгованості передчасним, виходячи з наступного.

Сторони не заперечували про те, що станом на 28.01.2010 року відбулася подія ОСОБА_3, що передбачено п. 12 кредитно-заставного договору, відповідно до акту передачі автомобіля від 29.01.2010 року ОСОБА_2 у звязку з прострочкою сплати по кредитному договору передала належний їй залоговий автомобіль для погашення заборгованості у випадку невиконання зобовязань перед банком.

Згідно з квитанцією № 864НЕ00933 від 29.01.2010 року ОСОБА_2 сплатила вказану заборгованість у повному обсязі, що також не заперечувалося представником банку.

Вказані обставини встановлені рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 18 березня 2011 року та на підставі статті 61 ЦПК не підлягають доказуванню.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що відповідно до положень п.12.2.4, 12.2.5 позичальник усунув подію дефолту, а тому вимоги банку, зазначені у повідомленні про дефолт, втратили чинність станом на 29.01.2010 року, проте автомобіль ОСОБА_2 ні добровільно, ні на виконання рішення суду останній не переданий.

Звертаючись до суду з позовом, банк зазначив про те, що відповідно до умов п.12.2.4 при переході предмета застави у володіння банку відповідно до статей 12.2. та 12.2.3 договору умови договору зберігають чинність для сторін, за винятком користування предмету застави.

З матеріалів справи вбачається, що фактично банк використав своє право на позасудове звернення стягнення на предмет застави, що відповідає вимогам п. 13 кредитно-заставного договору, проте безпідставно не виконав вимоги п. 13.2, 13.3, 13.6, 13.7 щодо визначення розміру погашених забезпечених вимог, оскільки предмет застави може бути використаний для задоволення з його вартості всіх забезпечених вимог у їх максимальному розмірі, що визначається на дату фактичного задоволення таких вимог.

Таким чином, колегія суддів вважає, що визначення та стягнення сум заборгованості за кредитно-заставним договором ОСОБА_2 можливе тільки після застосування та дотримання банком вимог п.13 кредитно-заставного договору із використанням предмету застави для задоволення з його вартості (визначеної відповідно до умов договору) забезпечених вимог.

За таких обставин рішення суду не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, як постановлене в порушення норм матеріального закону, що у відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України є підставою для ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 23 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційний банк «Приватбанк» в задоволенні позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кузнєцова О.А.

Судді: Бездрабко В.О.,

ОСОБА_1А