Справа № 487/1911/16-ц
Провадження № 2/487/1354/16
РІШЕННЯ

Іменем України

22.06.2016 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді - Щербини С.В., при секретарі Шевиряєвої К.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 12.03.2015 року, з дня коли дитина почала проживати разом з позивачем і до повноліття дитини.

Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, який було розірвано 26.03.2014 року. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. На підставі рішення суду було визначено місце проживання сина разом з матірю та на підставі рішення суду він сплачує аліменти відповідачу на утримання сина. Між ними виникли суперечки з приводу виховання та спілкування з дитиною, він неодноразово звертався до служби у справах дітей. Після конфлікту, що виник у нього з відповідачем, щоб не травмувати психіку дитини, він вирішив зібрати сина до себе, тому з 12.03.2015 року дитина проживає разом з ним. Рішенням суду було задоволено позов ОСОБА_2 щодо відібрання дитини та передачі її матері. Проте, дитини не бажає проживати разом з матірю, виконання рішення суду про відібрання дитини відстрочено. На теперішній час він звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним. Проте, не зважаючи на те, що дитини не проживає з ним більше одного року, відповідач добровільне не припинила стягнення на її користь аліментів та не сплачує йому аліменти на утримання сина.

В судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що після фактичного припинення шлюбних відносин з листопада 2013 року, позивач припинив цікавитися дитиною, не виявляв бажання спілкуватися з сином, не брав участі в утриманні дитини. За рішенням суду з позивача стягнути аліменти на утримання сина, але позивач продовжив ухилятися від сплати аліментів, влаштувався на роботу з посадовим окладом 312 грн., сплачував аліменти з запізненням, а з січня 2015 року взагалі припинив сплату, у позивача існує заборгованість по аліментам майже 12000 грн. Ситуація загострилась після предявлення нею позову про поділ спільного майна подружжя, позивач почав за допомогою фізичної та психологічної сили забирати дитину, повертати коли йому заманеться. Рішенням суду було визначено місце проживання дитини разом з нею, але 12.03.2015 року позивач забрав сина з дитячого садку та більше його не повернув. Рішенням суду за її позовом постановлено про відібрання дитини та повернення їй. Рішення суду про відібрання дитини не можливо виконати, оскільки дитина проявляє агресію та процес відбирання державним виконавцем було припинено та рішенням суду відстрочено виконання рішення. При цьому, не відповідає дійсності акт ЖКП «Бриз» підписаний також сусідами, що позивач разом з дитиною проживає по вуд. Леваневців, 25/6 кв. 20, оскільки позивач вказану квартиру здає в оренду та взагалі складається враження, що дитини не проживає з позивачем. Вважає позов надуманим, лише для отримання аліментів на своє існування, оскільки позивач ніколи не працював та не працює, має борги по комунальним послугам. Вона тривалий час зверталась до численних організацій та намагалась повернути сина, але позивач не визнає ні рішення суддів, ні рекомендації інших органів.

В судове засідання представник третьої особи не зявився, надав до суду заяву, просив розглянути справу за його відсутності, ухвалити рішення на розсуд суду з урахуванням інтересів дитини.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбу з 25.1.2005 року, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.03.2014 року. В шлюбі у сторін народилась дитина син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.07.2014 року, яке набрало законної сили 15.07.2014 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 стягнути аліменти в розмірі ? частини усіх видів його заробітку, доходу щомісячно, починаючи з 28.04.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. За заявою стягувача в даній справі видано виконавчий лист, який передано до примусового виконання до Центрального ВДВС ММУЮ.

Боржник ОСОБА_1 аліменти сплачує нерегулярно, останнім часом взагалі не сплачує, у звязку з чим виникла заборгованість, відповідно до наданих довідок державного виконавця Центрального ВДВС.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.10.2014 року визначено місце проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матірю ОСОБА_2, в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання місця проживання дитини з батьком - відмовлено, рішення набрало законної сили 28.10.2014 року.

Проте, 12.03.2015 року, ОСОБА_1 забрав малолітнього ОСОБА_3 з дошкільного закладу та до теперішнього часу дитину матері не повернув та залишив проживати сина разом з ним, за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується наданим позивачем актом ЖКП ММР «Бриз» №1151 від 15.03.2016 року.

При цьому, а матеріалах справи міститься Договір оренди житла квартири АДРЕСА_2 від 22.03.2016 року, укладеного між наймадавцем ОСОБА_1 та наймачем ОСОБА_4 строком до 22.10.2016 року.

У звязку з самочинною зміною ОСОБА_1 місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 та не виконання рішення суду, яким визначено місце проживання дитини з матірю, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року, яке набрало законної сили та підлягає негайному виконанню, вирішено про відібрання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_1 та передачі його матері ОСОБА_2

В добровільному порядку боржник ОСОБА_1 рішення суду не виконує.

По справі видано виконавчий лист, який передано до примусового виконання до Центрального ВДВС ММУЮ та відкрите виконавче провадження постановою державного виконавця від 06.08.2015 року.

Рішення суду не було виконано, у звязку з необхідністю проведення психологічної роботи з батьком, матірю та дитиною та ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2016 року відстрочено виконання рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31.07.2015 року про відібрання малолітньої дитини на три місяця, з дня набрання законної сили ухвали.

Постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 06.06.2016 року поновлено виконавче провадження про відібрання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 від батька ОСОБА_1 та передачі його матері ОСОБА_2, копія постанови 06.06.2016 року направлена сторонам виконавчого провадження.

Посилаючись на те, що дитина з 12.03.2015 року проживає разом з ним та на те, що відповідачка ухиляється від участі в вихованні та утриманні дитини, а також предявлення ним позову щодо визнання місця проживання дитини разом з ним, позивач просив про стягнення аліментів з відповідача на його користь на утримання малолітнього сина.

Стаття 180 Сімейного кодексу України передбачає обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття та є рівною мірою обов'язком як матері так і батька.

Згідно зі ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує стан здоров'я і матеріального положення дитини і платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інших обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, з'ясувавши всі обставини справи, які досліджені доказами, суд приходить до переконання про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки на теперішній час позивач не виконує рішення суду, які набрали законної сили та обовязкові для виконання, примусово утримує малолітню та не повертає її за визначеним судом місцем проживання, крім того, відкрите виконавче провадження щодо відібрання дитини та передачі її матері.

Одночасно, відповідно до ст. 88 ЦПК України з позивача на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст. ст. 180, 182 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Заводського району Миколаївської міської ради про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у розмірі 551,20 грн.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський райсуд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина