У Х В А Л А

2 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20 листопада 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 20 листопада 2015 року залишено без змін.

25 травня 2016 року (згідно з поштовим штемпелем на конверті) до Верховного Суду України звернулась ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2016 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 215, 1247, 1248, 1251, 1255, 1257 ЦК України та положень Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У підтвердження неоднаковості застосування норм матеріального права заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року, 8 й 15 квітня та 22 липня 2015 року.

Водночас заявниця просить поновити строк подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦПК України заява про перегляд судових рішень подається протягом трьох місяців з дня ухвалення судового рішення, щодо якого подано заяву про перегляд, або з дня ухвалення судового рішення, на яке здійснюється посилання на підтвердження підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, якщо воно ухвалено пізніше, але не пізніше одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява.

У разі пропущення строку, встановленого частинами першою-третьою цієї статті, з причин, визнаних поважними, суд за клопотанням особи, яка подала заяву про перегляд судового рішення, може поновити цей строк у межах одного року з дня ухвалення судового рішення, про перегляд якого подається заява (частина четверта статті 356 ЦПК України).

Колегія суддів вважає, що строк подання заяви про перегляд підлягає поновленню, оскільки наведені ОСОБА_4 причини пропуску строку є поважними.

Разом з тим, перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відхиляючи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_6, й залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позову, суд касаційної інстанції погодився з їхнім висновком, що заповіт вчинено та посвідчено уповноваженою особою. Також судами встановлено відсутність перешкод за станом здоров'я заповідача для вираження ним своєї волі, що підтверджується доказами, а саме висновком судово-психіатричної експертизи від 15 грудня 2014 року, за змістом якого ОСОБА_7 на момент складання заповіту розумів значення своїх дій та вільно виражав свою волю на його складання. Позивачкою не доведено порушення нотаріальної таємниці при складанні заповіту.

У наданій для порівняння ухвалі від 19 грудня 2012 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції й залишаючи в силі рішення суду першої інстанції зазначив про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що волевиявлення заповідача, виражене в оспорюваному заповіті, не відповідало його внутрішній волі. При цьому судом установлено, що унаслідок сліпоти заповідачка не могла самостійно підписати заповіт; у посвідчувальному написі на заповіті не вказано місця вчинення нотаріальної дії із зазначенням адреси та причин вчинення заповіту поза межами приміщення сільської ради; посвідчення заповіту відбулось за відсутності двох свідків, присутність яких в даному випадку є обов'язковою; в тексті заповіту відсутня відмітка про роз'яснення заповідачу його прав та що заповіт їй було прочитано.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 8 квітня 2015 року зазначив, що у порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій не врахували, що висновком експертизи не встановлено абсолютну неспроможність заповідача усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час посвідчення заповідального розпорядження, а лише зазначено про неможливість такого волевиявлення, тому на підставі статті 338 ЦПК України скасував судові рішення судів попередніх інстанцій, справу направив на новий розгляд до місцевого суду.

В ухвалі від 15 квітня 2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначено, що суди попередніх інстанцій вирішуючи спір про визнання заповіту недійсним не уточнили позовних вимог, не з'ясували, що стало підставою звернення позивача до суду з таким позовом - психічні чи фізичні вади заповідача, унаслідок яких було складено заповіт, не перевірили доводи позивача, що його дружина на час складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, не врахували, що згідно з пунктом 2 частини першої статті 145 ЦПК України у разі наявності обставин для встановлення психічного стану особи призначення експертизи є обов'язковим, не перевірили додержання вимог статей 1247, 1248 ЦК України при підписанні та посвідченні заповіту. Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій не встановлено, суд касаційної інстанції на підставі статті 338 ЦПК України рішення судів скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 липня 2015 року зазначив, що суди попередніх інстанцій, поклавши в основу судового рішення висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, який не містить чітких й однозначних висновків щодо психічного стану заповідача, та відмовивши в задоволенні клопотання представника позивачів про проведення повторної експертизи для з'ясування обставин, що мають значення для справи, фактично залишили спір не вирішеним, оскільки не з'ясували дійсний психічний стан заповідача у момент вчинення дій із складання заповіту та здатності усвідомлювати в цей час значення своїх дій та керувати ними. Ураховуючи те, що суди не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, суд касаційної інстанції на підставі статті 338 ЦПК України рішення судів попередніх інстанцій скасував, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

У судових рішеннях, наданих заявницею на підтвердження підстав для перегляду судового рішення, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не свідчать про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

Поновити ОСОБА_4 строк подання заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2016 року.

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко