У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Завгородньої І.М., ІваненкоЮ.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Салій Ганна Ярославівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу, поділ майна подружжя та стягнення половини вартості прибутків від використання спільного майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 року ОСОБА_4 звернулася суду з позовом, у якому зазначала, що з 27 квітня 2002 року до 26 лютого 2008 року вона та ОСОБА_5 перебували у шлюбі. За час шлюбу ними набуто у власність приміщення автомийки по АДРЕСА_1.

ОСОБА_5, будучи зареєстрованим як суб'єкт підприємницької діяльності, особисто отримував дохід від використання автомийки, а 30 грудня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу відчужив її своєму брату ОСОБА_6

Неодноразово уточнюючи та доповнюючи свої позовні вимоги позивачка просила суд:

− визнати недійсним договір купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року № 2382 будівлі мийки автотранспорту загальною площею 121,5 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватний нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я.;

− провести поділ майна, набутого нею за час шлюбу з ОСОБА_5, а саме будівлі мийки автотранспорту загальною площею 121,5 кв. м, що розташована по АДРЕСА_1, та обладнання для мийки автотранспорту, встановленого в даній будівлі, визнавши за кожним з них право власності на Ѕ частини будівлі, залишивши будівлю у їхній спільній частковій власності;

− стягнути з ОСОБА_5 Ѕ частини отриманих ним прибутків від використання їхнього спільного майна за другий, третій та четвертий квартали 2008 року у розмірі 61 212 грн 62 коп., за 2009 рік - у розмірі 135 220 грн 38 коп., за 2010 рік - у розмірі 118 407 грн 25 коп., за 2011 рік - у розмірі 117 342 грн 33 коп., за 2012 рік - у розмірі 110 042 грн 11 коп., за 2013 рік - 158 513 грн 25 коп., а разом за вказані роки - 700 737 грн 94 коп.;

− стягнути з ОСОБА_5 Ѕ частини вартості отриманих ним прибутків від використання будівлі мийки за перший, другий та третій квартали 2014 року.

Позовні вимоги про стягнення Ѕ частини отриманих ОСОБА_5 прибутків від використання будівлі мийки автотранспорту за 2014 рік просила залишити без розгляду.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2015 року, залишений без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 11 січня 2016 року, позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення Ѕ частини отриманих ОСОБА_5 прибутків від використання будівлі мийки автотранспорту за 2014 рік залишено без розгляду. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що з 27 квітня 2002 року до 26 лютого 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі (а. с. 17, 18, 1).

Згідно зі свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрацію) суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи, виданого 06 червня 2001 року Торгово-реєстраційною палатою Тернопільської міської ради, ОСОБА_5 зареєстрований суб'єктом підприємницької діяльності-фізичною особою, про що зроблено запис 06 червня 2001 року (а. с. 47, т. 1).

Відповідно до рішення сесії Тернопільської міської ради «Про надання дозволу на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування мийки автотранспорту» від 12 липня 2001 року, розглянувши звернення ОСОБА_5, органом місцевого самоврядування надано дозвіл на підготовку матеріалів попереднього погодження місця розташування мийки на земельній ділянці площею 0,10 га з наданням в оренду терміном на 5 років за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 50, т. 1).

Розпорядженням Тернопільського міського голови від 27 серпня 2001 року за № 953 ОСОБА_5 затверджено акт вибору та обстеження земельної ділянки, визначеної під розташування мийки автотранспорту по АДРЕСА_1 площею 1000 кв. м, в оренду терміном на п'ять років (а. с. 139, т. 1).

27 серпня 2001 року начальником Держуправління екології та природних ресурсів у Тернопільській області складено висновок попереднього погодження підприємцю ОСОБА_5 місця розташування об'єкта, розміру земельної ділянки та умов її вилучення під будівництво мийки автотранспорту по АДРЕСА_1 (а. с. 145, т. 1).

29 серпня 2001 року ОСОБА_5 отримав від Тернопільської міської СЕС висновок № 177 щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 під будівництво мийки для автотранспорту (а. с. 147, 148, т. 1).

29 серпня 2001 року КП «Тернопільводоканал» видано ОСОБА_5 технічні умови № 134/с1 на підключення мийки автотранспорту до мереж водопроводу та каналізації (а. с. 151,152, т. 1).

Рішенням сесії Тернопільської міської ради від 12 вересня 2001 року за № 1154 ОСОБА_5 погоджено місце розташування мийки автотранспорту на земельній ділянці площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1 з наданням дозволу на складання проектно-кошторисної документації на будівництво та складання проекту відведення земельної ділянки після затвердження проектно-кошторисної документації у встановленому порядку (а. с. 138, т. 1).

18 вересня 2001 року Державтоінспекцією УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_5 видано технічні умови на влаштування пункту мийки автомобілів по АДРЕСА_1 (а. с. 150, т. 1).

18 вересня 2001 року ВАТ «Тернопільобленерго» видано ОСОБА_5 технічні умови підключення приміщення автомийки до електричних мереж (а. с. 154, т. 1).

20 вересня 2001 року начальником управління містобудування та архітектури Тернопільського міськвиконкому затверджено Архітектурно-планувальне завдання проектування об'єкта нового будівництва − мийки автотранспорту по АДРЕСА_1 у м. Тернополі (а. с. 140−143, т. 1).

26 вересня 2011 року відділ державної пожежної безпеки України в Тернопільській області надано технічні умови з пожежної безпеки на будівництво зазначеної мийки автотранспорту (а. с. 146, т. 1).

У 2001 році на замовлення підприємця ОСОБА_5 Проектно-вишукувальним інститутом «Тернопільагропроект» було виготовлено Робочий проект мийки для автотранспорту по АДРЕСА_1 (а. с. 69−137, т. 1).

Рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 13 листопада 2002 року № 1070 затверджено акт державної технічної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництва об'єкта − мийки автотранспорту по АДРЕСА_1, 1-а у м. Тернополі збудованої суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_5 (а. с. 204−206, т. 1).

26 листопада 2002 року Держдепартаментом з нагляду за охороною праці по Тернопільській області приватному підприємцю ОСОБА_5 надано дозвіл на початок роботи мийки автотранспорту по АДРЕСА_1 (а. с. 203, т. 1).

На підставі рішення сесії Тернопільської міської ради від 27 листопада 2002 року № 1101 ОСОБА_5 29 листопада 2002 року Тернопільським бюро технічної інвентаризації видано свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно (а. с. 64, т. 3).

Рішенням сесії Тернопільської міської ради від 01 червня 2011 року № 964 внесено зміни до рішення сесії Тернопільської міської ради від 27 листопада 2002 року № 1101.

Спірна мийка автотранспорту знаходиться на земельній ділянці, що передана в оренду суб'єкту підприємницької діяльності ОСОБА_5, про що свідчать договір оренди земельної ділянки від 14 січня 2002 року серії НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, договір оренди землі від 18 червня 2007 року, укладений між Тернопільською міською радою та ОСОБА_5 та додаток від 22 грудня 2010 року до договору оренди землі від 18 червня 2007 року (а. с. 119, 122−126, 134, т. 2).

На підставі договору купівлі-продажу від 30 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Салій Г.Я., ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_6 придбав будівлю мийки автотранспорту АДРЕСА_1 (а. с. 63, т. 3).

ОСОБА_5 надано суду першої інстанції оригінали документів, датовані за період лютого-квітня 2002 року, а саме договори на виконання будівельних робіт з актами приймання виконаних робіт, накладні на придбання будівельних матеріалів, квитанції до прибуткових касових ордерів, товарні чеки, які підтверджують про оплату ОСОБА_5 виконаних будівельних робіт та придбання будівельних матеріалів (а. с. 77−133, т. 5).

Дані документи направлялися для проведення судово-технічної експертизи, яка не була проведена у зв'язку з недостатністю наданого на дослідження матеріалу та неоплатою позивачем вартості її проведення.

Згідно з ч. 1 ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Частиною 1 статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Такі висновки узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, які мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Крім того, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15).

Суди дійшли правильного висновку, що належних та допустимих доказів, які б могли спростувати твердження ОСОБА_5 про здійснення будівництва пункту автомийки автомобілів за його особисті кошти, про що суду було надано відповідні документи, у справі немає. Позивачкою не доведено, що спірне майно придбане внаслідок спільної праці колишнього подружжя.

Суди обґрунтовано відмовили у позові. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а судові рішення залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 11 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

СитнікО.М., Завгородня І.М., Іваненко Ю.Г.