Номер провадження: 22-ц/785/105/16
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Гончаренко В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі головуючого Гончаренко В.М.

суддів Сватаненка В.І., Черевка П.М.,

з участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, як законного представника неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, як законного представника неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка виступає в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року, -

встановила:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що 01.11.2006 року між ним і ОСОБА_9, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1, укладено договір купівлі-продажу стояночного місця № 18, розташованого у будинку АДРЕСА_1, і, хоча всі умови договору виконані, договір не посвідчений нотаріально.

Відповідачі позов не визнали.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року позов задоволено.

ОСОБА_3, яка виступає в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, вважаючи рішення суду таким, що постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, 28.07.2014 року надав до суду апеляційну скаргу про його скасування та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення на них, перевіривши матеріали справи, законність i обґрунтованість рішення суду першої iнстанцiї та доводiв апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне їх задовольнити частково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, КП „Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості" 09.11.2005 року зареєстроване право власності на стояночне місце № 18, площею 20,5 кв.м., по АДРЕСА_1 за ОСОБА_3.(номер запису : 3250 в книзі 48неж-1) на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 29.12.2004 р.

01 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено в простій письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомості, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купив вищезазначене стояночне місце за 16300,00 доларів США.

02 листопада 2006 року продавець ОСОБА_3 і покупець ОСОБА_2 підписали акт прийому-передачі, у якому зазначили, що у відповідності з п.2.2.2. договору купівлі-продажу стояночного місця № 18, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1, продавець ОСОБА_3 передав, а покупець ОСОБА_2 прийняв у власність вищезазначене стояночне місце, та що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 в рахунок сплати за вищевказане стояночне місце 16300,00 дол.США і матеріальних претензій до нього не має.

Листами від 08.11.2006 року та від 16.02.2007 року ОСОБА_3 повідомив ОСББ „АДРЕСА_1", яке є обслуговуючою організацією будинку, де розташоване відчужене ним ОСОБА_2 стояночне місце № 18, про те, що новим власником цього стояночного місця є ОСОБА_2, який буде нести усі експлуатаційні витрати за це стояночне місце.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Як роз'яснено у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

У порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд першої інстанції не з'ясував та не прийняв до уваги, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України, що потягло за собою невірне ухвалення рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, спірне стояночне місце зареєстровано як нерухоме майно /а.с.8-10/.

А тому, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, ОСОБА_2 а ОСОБА_3 недодержано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

У випадку неналежного виконання позичальником кредитного зобов'язання позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких згідно з умовами договору визначено періодичними щомісячними платежами, має обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

За правилами ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у достатньому обсязі не перевірив вказаних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, наданим доказам не дав належної правової оцінки в сукупності та їх взаємному зв»язку, належним чином не перевірив протиріччя та суперечності наданих сторонами доказів у справі, та ухвалив помилкове рішення, у зв'язку з чим судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 3, 4 ст. 309, ч.2 ст.314 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка виступає в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14 липня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, як законного представника неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, як законного представника неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 121,80 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М.Гончаренко

Судді В.І.Сватаненко

П.М.Черевко