КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ПОЛТАВИ
Справа №552/205/16-ц
Провадження № 2/552/416/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.03.2016 року Київський районний суд м. Полтави в складі:
головуючого судді Васильєвої Л.М.
при секретарі Орламенко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтава цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-
18.01.2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики від 04.03.3013 року. Посилався на те, що 04.03.2013 року на прохання відповідача він позичив останньому 50 000 грн. на строк до 31.03.2013 року. Вони обговорили умови надання позики та погодили, що позичальник ОСОБА_2 отримує кошти у борг у розмірі 50 000 грн. зі сплатою 25% річних за користування коштами. Строк повернення боргу визначений ними 31 березня 2013 року. Також передбачили, що у разі прострочення повернення боргу ОСОБА_2 сплачує 0.5% пені від суму боргу за кожен день прострочення виконання зобов»язання. На підтвердження зазначеного договору позики ОСОБА_2 видав йому розписку, власноруч написану, в якій зазначені усі умови виконання ним зобов»язання по поверненню боргу. У зазначений в розписці строк ОСОБА_2 кошти не повернув, ухиляється від повернення боргу. Оскільки договір позики передбачає стягнення відсотків за користування позиченими коштами у розмірі 25% річних, то станом на час звернення до суду розмір відсотків становить 35 962 грн. 50 коп., також просив застосувати до вказаних правовідносин вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України та нарахував інфляційні витрати у розмірі 30 300 грн. , 3% річних у розмірі 4 204грн. 53 коп. Всього просив стягнути з відповідача на його користь 120 467 грн.03 коп. та витрати по справі.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити з підстав, що викладені у позовній заяві. Пояснив, що відповідач після закінчення дії договору позики сплачував позивачеві по 2 000 грн. щомісячно протягом трьох місяців, всього сплатив 6 000 грн. Оскільки договором позики передбачені штрафні санкції за неналежне виконання умов договору, вказана суму зарахована позивачем як штрафні санкції по договору.
Відповідач у судове засідання не з»явився будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.
При першому розгляді справи , яке відбулось 17 лютого 2016 року, відповідач заявив клопотання про надання йому часу для отримання правової допомоги, просив відкласти розгляд справи. Суд задовольнив його клопотання, однак відповідач у судове засідання не з»явився, електронною поштою направив клопотання про відкладення розгляду справи з тих причин, що він має намір скористатись правовою допомогою.
Суд вважає неявку відповідача у судове засідання неповажною, оскільки суд вже надавав відповідачеві строк для отримання правової допомоги, однак відповідач, зловживаючи наданими йому процесуальними правами, у судове засідання не з»явився, угоди з адвокатом не укладав, а надана ним заява про відкладення розгляду справи не свідчить про наявність у відповідача поважних причин неявки у судове засідання.
За таких обставин, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу у відсутність відповідача у заочному провадженні.
Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог.
Встановлено, що 04.03.2013 року сторони уклали договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач отримав у борг 50 000 грн. про видав власноручно написану розписку.
Вказаним договором передбачено, що за час користування коштами відповідач повинен сплатити позивачеві 25% річних.
Розпискою передбачено, що кошти повинні бути повернуті відповідачем до 31 березня 2013 року, а у разі несвоєчасного виконання забов»язань позичальником сторони передбачили штрафні санкції у розмірі 0.5% від залишку боргу за кожен день прострочення виконання зобов»язань.
Згідно із правовою позицією Верховного Суду України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13) встановлено, що «Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.»
Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України
в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 передбачає: «Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.»
Відповідач, у визначений в розписці термін, борг не повернув, а отже сума боргу у розмірі 50 000 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Правовими позиціями Верховного Суду України роз»яснено: 1.«Враховуючи положення: ст. 2 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка визначає сферу дії цього Закону; ст.1, що містить вичерпний перелік субєктів, на яких поширюється дія цього Закону, та в якій наведено визначення фінансової послуги, вбачається, що сфера дії зазначеного Закону за субєктним складом учасників є обмеженою і не поширюється на: юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; на фізичних осіб, які не є субєктами підприємницької діяльності.
Оскільки спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною особою, ні субєктом підприємницької діяльності, які відповідно до цього Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється ст. ст. 10461048 ЦК України, а не вказаним вище Законом (постанова від 30 травня 2012 року № 6-48 цс 12).»
2. «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
За змістом ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч. 1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст. ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу (у справі № 6-79 цс 14) »
Оскільки договір позики, що укладений між сторони передбачає сплату відсотків за користування позиченими коштами підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою, які встановлені договором у розмірі 25% річних та у сумарному виразі становлять 35 962 грн. 50 коп . на час пред»явлення позивачем позову до суду.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).
Підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення боргу з урахуванням вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме нарахованих інфляційних витрат у розмірі 30 300 грн. та 3% річних у розмірі 4 204 грн. 53 коп.
Всього підлягає до стягнення борг , з урахуванням процентів за користування коштами, 3-х відсотків річних, інфляційних витрат, у розмірі 120 467.03 грн.
Оскільки позовні вимоги судом задовольняються повністю, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати по справі, що пов»язані зі сплатою судового збору у розмірі 1204 грн. 67 коп.
Керуючись ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215 , 224. 225 ЦПК України,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг по договору позики від 04.03.3013 року у розмірі 120 467 грн. 03 коп., 1204 грн. 67 коп. судового збору, а всього 121671 грн. 70 коп.
Рішення може бути оскаржене протягом 10 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за заявою відповідача, яка подається протягом 10 днів з дня отримання копії рішення суду.

Головуючий суддя Л.М. Васильєва