Справа №490/3819/15-ц 01.03.2016 010316 01.03.2016
Провадження №22-ц/784/572/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції Черенкова Н.П.
Категорія 27 Доповідач апеляційного суду Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 березня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М.,Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника третьої особи - Соколової С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного товариства «Енергобанк»

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2015 року

за позовом

ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, публічного акціонерного товариства «Енергобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання недійсним іпотечного договору,-

В С Т А Н О В И Л А:

23 квітня 2015 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, публічного акціонерного товариства «Енергобанк» ( далі - ПАТ «Енергобанк»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання недійсним іпотечного договору.

Позивач вказував, що з 06 листопада 2004 року він перебуває в шлюбі з ОСОБА_6 Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

10 квітня 2008 року між Банком та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір, за умовами якого останньому було надано кредитні кошти у розмірі 278 000 грн. строком до 05 квітня 2038 року зі сплатою 14% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Банк та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 уклали іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 та належить відповідачам на праві спільної сумісної власності.

Посилаючись на те, що його неповнолітній доньці ОСОБА_5 належить право користування спірною квартирою, відповідач ОСОБА_6, уклавши іпотечний договір, позбавила дитину права на житло, а також те, що іпотечний договір укладено всупереч вимогам ч.3 ст.17 Закону України «Про охорону дитинства», ч.4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», так як не було отримано згоди органу опіки та піклування, позивач просив визнати даний іпотечний договір недійсним з моменту його укладення.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір від 10 квітня 2008 року, укладений між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

В апеляційній скарзі Банк, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, відповідачів, представника відповідача, представника третьої особи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 4 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 10 квітня 2008 року між акціонерним банком «Енергобанк», правонаступником якого ПАТ «Енергобанк», та ОСОБА_7 було укладено договір про іпотечний кредит №14, за умовами якого, останньому було надано кредитні кошти у розмірі 278 000 грн. на поліпшення житлових умов, строком до 05 квітня 2038 року зі сплатою 14% річних ( а.с.14-19).

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором цього ж дня Банк та ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 уклали іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 та належить відповідачам на праві спільної сумісної власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 06 березня 2008 року Адміністрацією Центрального району виконавчого комітету Миколаївської міської ради ( а.с.20-24).

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_7 умов кредитного договору утворилась заборгованість.

Для усунення порушень Банку, на підставі його заяви, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Нікітіним Р.В., 29 листопада 2010 року вчинено виконавчий напис, яким для задоволення вимог стягувача у розмірі 344094 грн.34 коп.( з врахування витрат за вчинення виконавчого напису) звернуто стягнення на іпотечне майно.

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06 листопада 2004 року та є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.13).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 СК України, ОСОБА_5 на час укладання іпотечного договору, і на теперішній час є малолітньою особою.

Згідно довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Прибужжя» №248 від 04 квітня 2008 року, наданої нотаріусу для оформлення іпотечного договору, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані лише відповідачі - іпотекодавці : ОСОБА_7, ОСОБА_8 з 1979 року, ОСОБА_9.(син) з 1984 року, ОСОБА_6 - дочка з 2005 року. Відомостей про проживання, реєстрацію інших осіб, а тому числі, малолітньої ОСОБА_5, 2005 року довідка не містить.

Тоді, як відповідно до довідки №170 від 21 квітня 2015 року, виданої тим же комунальним підприємством та наданої позивачем до суду, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за спірною адресою з 20 травня 2005 року ( а.с. 12).

Виходячи із змісту довідки №111 від 22 лютого 2016 року того ж таки підприємства - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за спірною адресою зареєстрована з 26 квітня 2005 року.

Як пояснив у суді апеляційної інстанції позивач, дитина була зареєстрована з часу народження, проживала і проживає по теперішній час у спірній квартирі разом з матір'ю, а він з молодшою донькою 2012 року народження за місцем своєї реєстрації - квартира АДРЕСА_2

Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 10 квітня 2008 року, наданій нотаріусу під час оформлення договору іпотеки, йому був відомий факт передачі частини спірної квартири в іпотеку. В той же час будь-яких заперечень проти укладання даного договору він не заявляв.

Вищевикладені обставини свідчить про те, що при укладанні іпотечного договору ОСОБА_6 і ОСОБА_2 приховали той факт, що право користування житлом у квартирі має малолітня дитина, а тому дозволу на вчинення оспорюваного правочину орган опіки та піклування не давав.

Будь-яких належних та допустимих доказів ( відомостей з дошкільного навчального закладу, медичних установ, тощо) на підтвердження того, що дитина станом на квітень 2008 року проживала за спірною адресою, користувалася цим житлом матеріали справи не містять і позивачем до суду не надано.

Згідно із ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ч.2 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом ч.ч.1,2,4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, обґрунтованими порушенням ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти наявність на момент укладення оспорюваного договору в дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідці про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначена й дитина) або на законі (на підставі статті 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Тобто, за змістом цієї норми закону а також ст.ст.17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов'язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов'язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з положеннями ч.ч. 4,5 ст.177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст.177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Малолітня ОСОБА_5 не мала і не має права власності на квартиру за спірною адресою. Вона набула права користування житлом, - зазначеною квартирою, як член сім'ї власника відповідно до ст. 405 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці.

За таких обставин у суду не було підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої ОСОБА_5 на користування житлом - квартирою АДРЕСА_1.

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Порушення ОСОБА_9 умов кредитного договору та в зв'язку з цим звернення банком стягнення на передану в іпотеку квартиру - імовірні. Проте імовірність виникнення такої ситуації в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту, шляхом визнання недійсним іпотечного договору, примарного права малолітньої ОСОБА_5 на збереження саме цієї квартири як місця її проживання.

З врахуванням правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України 16 вересня 2015 року в справі № 6-392цс15, 16 грудня 2015 року в справі № 6-214цс15 та 20 січня 2016 року в справі № 6-1560цс15 та №6-2940цс15, правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним.

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (ст. 3 ЦК України). Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

За умовами договору іпотеки, іпотекодавці є повністю дієздатними особами та укладання цього договору не потребує узгодження з третіми особами згідно з чинним законодавством ( п.5.1.4).

Іпотекодавці гарантують, що документи та інформація, надані ними при укладанні цього договору, існують тільки в тій редакції, в якій вони надані іпотекодержателю, і що ці документи є чинними, а інформація є повною і достовірною ( п.5.3 ).

Відповідно до ч.1 ст.241 ЦК України батьки ( усиновлювачі) є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Така правова позиція Верховного Суду України викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-384цс15 від 30 вересня 2015 року.

Батько ( позивач) малолітньої ОСОБА_5 участі в укладенні іпотечного договору не приймав, проте суд установив, що відповідач ОСОБА_6, мати дитини ( та інші відповідачі, які є родичами дитини-бабуся, дідусь та дядько), укладаючи оспорюваний іпотечний договір, повідомили нотаріусу неправдиві відомості про те, що в квартирі ніхто інший, крім них, не проживає, в тому числі не проживає і малолітня дитина.

З огляду на викладене, дії як відповідача ОСОБА_6, так і позивача ОСОБА_2.(який давав згоду на укладання даного договору) під час укладення іпотечного договору не можуть вважатися добросовісними. При цьому обставин, які б свідчили про недобросовісність іпотекодержателя - банку, не встановлено.

Отже, позивачем не доведено належними та допустимими доказами порушення прав малолітньої особи при укладанні 10 квітня 2008 року між Банком та відповідачами іпотечного договору.

За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання договору іпотеки недійсним, тому ухвалене в справі судове рішення суду першої інстанції в силі п.2,3 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

З матеріалів справи вбачається, що представник відповідача просив застосувати позовну давність під час розгляду справи у суді першої інстанції, крім того, вказане є одним із доводів апеляційної скарги.

Проте, у порушення вимог п. 2 ч. 1 ст. 214, п. 3 ст. 215 ЦПК України, суд першої інстанції не навів у рішенні висновків стосовно обґрунтованості чи необґрунтованості заяви відповідача щодо пропуску позовної давності.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч.1 ст. 261 ЦК України).

За правилами ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

У ч. 4 ст. 267 ЦК України зазначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У абзаці 3 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто у випадку обґрунтованості позовних вимог суд відмовляє у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Як вбачається із матеріалів справи, позивач про порушення прав своєї малолітньої доньки дізнався у квітні 2008 року, проте до суду з даним позовом звернувся лише у квітні 2015 року, що свідчить про сплив позовної давності для пред'явлення вказаних вимог.

Але враховуючи, що пред'явлений позивачем позов є недоведеним, підстав для відмови у його задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності не має.

В силу ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Енергобанк» належить стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1515 грн.80 коп.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Енергобанк» задовольнити.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, публічного акціонерного товариства «Енергобанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - служба у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради, про визнання недійсним іпотечного договору - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Енергобанк» 1515 грн.80 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: