Справа № 148/852/15-ц Провадження № 22-ц/772/1635/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 34 Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Луценка В.В., Денишенко Т.О.,

за участі секретаря Топольської В.О.,

позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача публічного акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанія «Оранта» ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача ОСОБА_7 та третьої особи , яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача публічного акціонерного товариства Національної акціонерної страхової компанія «Оранта» про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року ,

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 20.11.2014 ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1, на 422 км автодороги "Стрий - Знам'янка" о 15 год. 40 хв. вчинив ДТП, внаслідок якого його автомобілю НОМЕР_2, який належить йому на підставі довіреності були нанесені наступні пошкодження: розбита передня ліва фара, ліве дзеркало заднього виду, ліва частина заднього бамперу, деформовано переднє ліве крило, деформована передня ліва дверка, деформована задня ліва дверка, деформовано заднє ліве крило, пошкоджено зліва лакокрасочне покриття переднього бампера, пошкоджено диск переднього лівого колеса.

Відповідно до постанови Тульчинського районного суду Вінницької області від 26.12.2014 №148/3314/14-п винним в скоєнні ДТП визнано ОСОБА_4 - водія автомобіля НОМЕР_1.

Відповідно до акту виконаних робіт №647 від 02.03.2015 року сума заподіяної шкоди становить 92890 грн.

Оскільки відповідальність відповідача згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/7901793 застраховано у НАСК "ОРАНТА" (Страховик), він звернувся за відшкодуванням до страховика.

По страховому полісу цивільно-правової відповідальності, який був наданий ОСОБА_4, страхова компанія "ОРАНТА" частково відшкодувала нанесений матеріальний збиток в розмірі 30662,71 грн.

Враховуючи, що зазначена сума є значно меншою, ніж розмір заподіяного йому матеріального збитку, при цьому відповідач відмовляється добровільно його відшкодовувати, просив стягнути з відповідача 66699,29 грн. у відшкодування матеріальних збитків.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування збитків, заподіяних внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 510 грн. в відшкодування завданої матеріальної шкоди та 487,20 грн. судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 1488 грн. судових витрат, понесених на правову допомогу адвокатом. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 20.11.2014 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем НОМЕР_1, на 422 км автодороги "Стрий - Знам'янка" о 15 год. 40 хв. вчинив ДТП, внаслідок якого було пошкоджено автомобіль НОМЕР_2, який належить ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про його реєстрацію ( а.с.7 ).

На момент ДТП автомобілем НОМЕР_2 керував ОСОБА_2, автомобілем НОМЕР_3 керував ОСОБА_4

Як вбачається з постанови судді Тульчинського районного суду Вінницької області від 26.12.2014 року №148/3314/14-п, винним в скоєнні ДТП визнано ОСОБА_4- водія автомобіля НОМЕР_1, який 20.11.2014, керуючи автомобілем НОМЕР_1, на 422 км автодороги "Стрий - Знам'янка" о 15 год. 40 хв. не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням, не врахував дорожню обстановку, виїхав на зустрічну смугу руху та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Лексус», внаслідок якого автомобіль НОМЕР_2, яким на правовій основі, згідно довіреності керував ОСОБА_2, зазнав механічних пошкоджень. Дана постанова не оскаржувалась та набрала законної сили ( а.с.5 ).

Між ВАТ НАСК «Оранта» та ОСОБА_4 був укладений Поліс обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/ 7901793 від 30.05.2014 року до 29.05.2015 року. Відповідно до даного Полісу була застрахована цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «ВАЗ 21114», реєстраційний номер НОМЕР_4 ( а.с. 14).

Відповідно до зазначеного договору страхова сума ( ліміт відповідальності ) за шкоду заподіяну майну становить 50 000 грн., сума франшизи становить 510 грн.

Як в позовній заяві, так і в поданій апеляційній скарзі заявник, як підставу для скасування оскаржуваного рішення суду зазначає, що сума заподіяної шкоди фактично становить 92890,00 грн., що підтверджується актом виконаних робіт №647 від 02.03.2015 року. По страховому полісу цивільно-правової відповідальності, який був наданий ОСОБА_4, страхова компанія "ОРАНТА" частково відшкодувала нанесений йому матеріальний збиток в розмірі 30662,71 грн. Зазначена сума є меншою порівняно з розміром завданої шкоди, а тому вважає, що його позов підлягає задоволенню.

Згідно із частинами другою, п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом із тим правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок.

До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV).

Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого.

За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Суд першої інстанції, частково відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що шкода заподіяна позивачу підлягає відшкодуванню відповідно до Полісу обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, тобто страховиком ПАТ НАСК «Оранта», а тому даний позов слід заявляти саме до нього.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком, зважаючи на наступне.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик.

Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні.

Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобовязаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.

Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обовязок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 січня 2016 року по справі №6-2808цс15.

Отже, право ОСОБА_2 на відшкодування ОСОБА_4 різниці між страховою виплатою та фактичним розміром завданої ним шкоди є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.

Разом з тим, ОСОБА_4 не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Однак, розраховуючи розмір матеріальних збитків, що підлягають стягненню з відповідача, колегія суддів звертає увагу на наступне.

На підтвердження розміру завданої йому шкоди позивач надав акт виконаних робіт від 02.03.2015 про вартість робіт і деталей, використаних під час ремонту автомобіля (а.с.8) , квитанцію № 561689 від 02.03.2015 про вартість послуг на ремонт автомобіля в сумі 92890 грн. ( а.с.9) та довідку авторизованого дилера ТОЙОТА в м. Вінниця ТОВ «Преміум Моторс» № 250 від 17.09.2015 про вартість запасних частин ( а.с.90 ).

Однак, згідно висновку експерта № 8/Е/15 від 7.10.2015 матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля НОМЕР_5, 2004 року випуску складає 47499,46 грн.

Враховуючи, що під час проведення зазначеної експертизи експерт був попереджений про кримінальну відповідальність згідно ст.ст. 384, 385 КК України, при цьому позивачем не було заявлено відповідно клопотання про проведення повторної експертизи, суд розцінює зазначений висновок експерта як належний та допустимий доказ розміру завданої шкоди позивачу, а тому під час обчислення різниці між страховим відшкодуванням та фактичним розміром завданої шкоди слід виходити з суми зазначеної в ньому.

Відповідно до заяви на видачу готівки №1 від 04 березня 2015 року розмір страхової виплати СК «Оранта» становив 30662,71 грн. (а.с. 15).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 16836,75 грн., тобто різниця між фактично завданою шкодою та страховою виплатою.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 були понесені судові витрати, зокрема 1488 грн. витрати на правову допомогу, 622,27 грн. судовий збір за подання позовної заяви, 684,50 грн. судовий збір за подання апеляційної скарги.

Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 375,57 грн. витрат на правову допомогу, 157,06 грн. судового збору за подання позовної заяви, 172,77 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (пропорційно розміру задоволених позовних вимог 25,24%).

Керуючись ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 28 січня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 16836,75 грн. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 375,57 грн. витрат на правову допомогу, 157,06 грн. судового збору за подання позовної заяви, 172,77 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: