Ухвала

іменем україни

01 червня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Черкаської обласної організації Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» про поновлення на роботі та сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Черкаської обласної організації Всеукраїнської організації інвалідів «Союз організації інвалідів України» (далі - Черкаська ОО ВОІ «Союз організації інвалідів України») про поновлення на роботі та сплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивувала тим, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах, а саме працювала на посаді бухгалтера, проте наказом № 16 від 16 червня 2015 року її незаконно було звільнено з займаної посади на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, не дивлячись на її заяву від 09 червня 2015 року про звільнення з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 21 січня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалені в справі судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності позовних вимог, оскільки позивачем не доведено факт перебування з відповідачем у трудових відносинах.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвалені в справі рішення судів не відповідають.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін.

За правилами ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, на визначений строк та таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи (ч. 4 ст. 24 КЗпП України).

Отже, законом передбачено, порядок укладення трудового договору й необхідні його умови, при прийнятті відповідного працівника на роботу.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначала, що наказом № 1-к від 02 січня 2007 року її було прийнято на роботу до Черкаської ОО ВОІ «Союз організації інвалідів України» на посаду бухгалтера, на підтвердження чого надала копії вказаного наказу та трудової книжки.

Крім того, у матеріалах справи містяться: копія наказу № 16 від 16 червня 2015 року про звільнення позивача (а.с. 4); копія листа голови Черкаської ОО ВОІ «Союз організації інвалідів України» на ім'я позивача, як головного бухгалтера з вимогою передати бухгалтерську документацію за актом прийму-передачі, у зв'язку зі звільненням; наказ голови Черкаської ОО ВОІ «Союз організації інвалідів України» № 9 від 30 квітня 2015 року про зобов'язання відмічати явку позивача у спеціально заведеному для цієї мети табелі виходу на роботі; наказ голови Черкаської ОО ВОІ «Союз організації інвалідів України» № 14 від 06 травня 2015 року про зобов'язання відповідної комісії скласти акти про постійну відсутність на робочому місці ОСОБА_1; оригінали актів про відсутність позивача на робочому місця від 06, 07, 08 травня 2015 року; а також висновок по проведеній перевірці за заявою голови Черкаської ОО ВОІ «Союз організації інвалідів України».

Статтею 38 КЗпП Українипередбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) - не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП Українипередбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу .

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу , при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Однак зазначене залишилося поза увагою як суду першої так і апеляційної інстанції, які у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, повно і всебічно не з'ясували обставин справи; не дослідили наданих позивачем на підтвердження своїх доводів доказів й не надали їм належної оцінки, унаслідок чого дійшли помилкового висновку щодо недоведеності факту перебування позивача з відповідачем у трудових відносинах.

Також, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося те, що за наявності заяви працівника про звільнення його з роботи на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, роботодавець навіть у разі незгоди з такими підставами звільнення, не в праві самостійно їх змінювати, крім того на окремі самостійні підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника такі, як систематичне невиконання трудових обов'язків та прогули (п. 3 та п 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України).

Таким чином, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212 - 215, 303, 315 ЦПК України не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, що призвело до неправильного вирішення спору.

Судами попередніх інстанцій не надано мотивування всім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК Українипідлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 10 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 21 січня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

Т.П.Дербенцева

О.В.Попович

В.О.Савченко