АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1301/16 Справа № 199/8467/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Волошин М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради та Красногвардійської районної в м. Дніпропетровську ради, про визнання особа такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5 як законний представник, про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що він відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 травня 2007 року є власником квартири АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі зареєстрований ОСОБА_4, його онук. Матірю відповідача є ОСОБА_4 (ОСОБА_5) Т.В., яка разом із неповнолітнім відповідачем була зареєстрована у належній позивачу квартирі, однак знялася з реєстраційного обліку, залишивши дитину прописаною за вказаною адресою для отримання паспорта громадянина України у звязку з досягненням ним 16-річного віку.

Станом на 06 жовтня 2014 року ОСОБА_4 у належній позивачу квартирі не проживає понад 10 років без поважних причин. Посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, позивач просив визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право на користування вказаним житлом, шляхом зняття з реєстраційного обліку.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 122 в будинку № 60 по вул.Маршала Малиновського у м. Дніпропетровську. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішенн, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10 травня 2007 року позивач є власником квартири АДРЕСА_2.

Згідно з довідкою комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 31» від 02 жовтня 2014 року у вказаній квартирі з 1998 року зареєстрований онук позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який як член сімї був вселений у вказану квартиру попереднім власником - його прабабусею ОСОБА_6, яка померла 05 червня 2006 року, тобто матірю позивача, що визнається сторонами та не підлягає доказуванню відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України.

Судом також встановлено, що відповідач з 2004 року постійно проживає разом із матірю, ОСОБА_5, за адресою: вул. Робоча, 164/83, м. Дніпропетровськ, де за місцем постійного проживання навчається у школі та обслуговується у медичних установах, що підтвердила в судовому засіданні законний представник відповідача. Дані обставини також підтверджені актами КЖЕП № 31 про відсутність проживаючих у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд першої інстанції керувався положеннями ст. ст. 391, 405 ЦК України, ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР та виходив з того, що відповідач був зареєстрований у спірній квартири зі згоди попереднього власника ОСОБА_6, яка померла 05 червня 2006 року, а членом сімї теперішнього власника у розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР не є. Доказів згоди теперішнього власника позивача у справі, на реєстрацію та проживання відповідача у квартирі позивача відповідачем суду не надано, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача в цій частині є законними та обґрунтованими.

Відмовляючи у задоволенні позову про зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд першої інстанції виходив з того, що рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою зняття такої особи з реєстрації відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин особи більше року у будинку вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі цієї статті.

Визначальним для вирішення заявленого позову є встановлення обставини, з якою позивач поєднував позовні вимоги, факт відсутності відповідача без поважних причин понад один рік у житловому приміщення, в якому він має право проживати як член сімї власника.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач за місцем реєстрації не проживає без поважних тривалий час, що підтверджується актами (а.с.14 17).

Відповідачем у справі відомості, що містяться у вказаних актах, належними та допустимими доказами не спростовано, а отже суд першої інстанції вірно дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Ухвалюючи у справі судове рішення, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем, як власником спірної квартири, доведено, а відповідачем, не спростовано факт його не проживання у квартирі позивача з 2004 рок.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач пояснив, що він досяг повноліття, отримав паспорт та зареєстрований ІНФОРМАЦІЯ_3, а фактично проживає ІНФОРМАЦІЯ_4 разом зі своєю матірю. Інколи відвідує спірну квартиру.

Відповідно до ст..ст. 10, 60 ЦПК кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Вказані вимоги заявником не виконано, не доведено факт постійного не проживання у спірній квартирі без поважних причин.

Таким чином доводи апеляційної скарги не спростовують правильність рішення суду першої інстанції, яке відповідає ст.ст.213, 214 ЦПК, а тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308,315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, що діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді: Е.Л.Демченко

ОСОБА_7