У Х В А Л А І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 14 вересня 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі: Черненко В.А., Журавель В.І., Штелик С.П., розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Міжгірської селищної ради про визнання права власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 8 грудня 2015 року, - в с т а н о в и л а: У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що його мати ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та батько ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, побудували житловий будинок по АДРЕСА_1, проте заповіту на майно не склали, правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку належним чином не оформили. Вважав, що оскільки господарство за вищевказаною адресою було колгоспним, спадщина на нього відкрилася тільки після смерті батька. На той час в будинку проживали лише він і брат ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. На його думку, спадщину він прийняв одноособово і йому належить право власності на весь будинок. З огляду на викладене, просив визнати за ним в порядку спадкування право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1. У листопаді 2014 року ОСОБА_5 пред'явила зустрічний позов до Міжгірської селищної ради, ОСОБА_4, ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно. Вимоги мотивувала тим, що спірне господарство не було колгоспним. Після смерті матері та батька вона проживала в ньому, відтак, вважала, що вона прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Її брат, ОСОБА_4, побудував собі будинок за адресою: АДРЕСА_1, де і проживає, а брат, ОСОБА_7, за адресою: АДРЕСА_2, де проживав на день смерті батьків і проживає надалі. На її думку, брати права на спадщину не мають, а будинок в цілому має належати їй. Крім того, на даний час вона разом зі своєю сім'єю проживає у спірному будинку. Враховуючи викладене, просила визнати за нею право власності на спадкове майно - житловий будинок по АДРЕСА_1. Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 5 листопада 2014 року позови об'єднані в одне провадження. Справа розглядалася судами неодноразово. Ухвалою Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року провадження у справі за зустрічним позовом ОСОБА_5 закрито. Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 8 грудня 2015 року, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності в порядку спадкування на житловий будинок № 75 та належні до нього господарські споруди, що розташований по АДРЕСА_1. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права. Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права. Зокрема, суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), застосувавши до правовідносин, які склалися між сторонами ст. 123, 530, 549 ЦК УРСР, дійшов правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивач та його брат ОСОБА_7 були єдиними спадкоємцями після смерті батька ОСОБА_7, у фактичне управління та володіння спадковим майном після брата ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, вступив тільки позивач та прийняв спадщину як спадкоємець другої черги за законом. Інші спадкоємці та ОСОБА_5, у передбаченому законодавством порядку, спадщину не прийняли. ОСОБА_5 у цей час у спірному будинку фактично не проживала та була зареєстрована у Харківській області. Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів і не згоди заявника з висновками судів по їх оцінці. Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити. Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити. Рішення Воловецького районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 8 грудня 2015 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Колегія суддів: В.А. Черненко В.І. Журавель С.П. Штелик
й