Номер провадження: 22-ц/785/4135/16
Головуючий у першій інстанції Погрібний С. О.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Суворова В.О., Артеменка І.А.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2016 року по справі за позовом Одеської міської ради до Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округ Журавель Микола Володимирович про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов'язання скасувати державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення з квартири, за участі третьої особи - ОСОБА_2 за об'єднаним позовом ОСОБА_2 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права користування, визнання свідоцтва про право власності на житло дійсним, визнання права власності на квартиру без реєстрації права власності, за участі третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОМР звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Департаменту міського господарства ОМР, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В. про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов'язання скасувати державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення з квартири, за участі третьої особи - ОСОБА_2 посилаючись на те, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 березня 2012 року по справі № 1522/5975/12 визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_3, на підставі якого 20 лютого 2013 року Департаментом міського господарства ОМР на підставі вказаного заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 року та на підставі розпорядження органу приватизації від 20 лютого 2012 року № НОМЕР_1 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, яке зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-24028. На підставі зазначеного свідоцтва квартиру неодноразово перепродано. Втім, в подальшому, рішення суду на підставі якого ОСОБА_2 отримано спірну квартиру, було скасовано. У зв'язку із чим позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

У березні 2012 року до Приморського районного суду звернувся ОСОБА_2 з позовом який було уточнено до Приморської районної адміністрації ОМР, ОМР про визнання права користування, визнання свідоцтва про право власності на житло дійсним, визнання права власності на квартиру без реєстрації права власності, за участі третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7. посилаючись на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси за ОСОБА_2 в цій справі під час попереднього її розгляду судом - визнано права користування займаною квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язано Приморську районну адміністрацію ОМР укласти договір житлового найму спірної квартири. В подальшому 20 лютого 2013 року Департаментом міського господарства ОМР оформлене свідоцтво про право власності на житло, видане на ім'я ОСОБА_7. та ОСОБА_2 в рівних частинах, що зареєстровано і записано у реєстрову книгу за № 8-24028. Позивач вважає, що зазначене свідоцтво видано відповідно до чинних норм та правил, з огляду на що просив суд визнати його дійсним.

Ухвалою суду від 18 вересня 2015 року позов ОМР до Департаменту міського господарства ОМР, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В. про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності, визнання договору купівлі-продажу недійсним, зобов'язання скасувати державну реєстрацію, витребування майна з чужого незаконного володіння, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення з квартири, за участі третьої особи - ОСОБА_2 - об'єднано в одне провадження разом з позовом ОСОБА_2 до Приморської районної адміністрації ОМР, ОМР про визнання права користування, визнання свідоцтва про право власності на житло дійсним, визнання права власності на квартиру без реєстрації права власності, за участі третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7..

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2016 року позовні вимоги ОМР задоволено частково, визнано незаконним та скасувано розпорядження органу приватизації, ухвалене Департаментом міського господарства ОМР 20 лютого 2013 року під № НОМЕР_1. Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло, видане 20 лютого 2013 року Департаментом міського господарства ОМР під № НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_7., стосовно АДРЕСА_2 загальною площею 19,9 кв.м. Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь територіальної громади м. Одеси в особі ОМР АДРЕСА_2, загальною площею 19,9 кв.м.

Повернуто в комунальну власність ОМР АДРЕСА_2, загальною площею 19,9 кв.м. Виселено ОСОБА_5 з АДРЕСА_2 У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Встановлено порядок виконання рішення суду, вказавши, що це рішення суду є правовстановлюючим документом на нерухоме майно та є підставою для здійснення державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі ОМР на квартиру під АДРЕСА_2, загальною площею 19,9 кв.м., в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до апеляційного суду з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2016 року та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог ОМР відмовити та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов Одеської міської ради частково та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 20 березня 2012 року заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №1522/5975/12 визнано за ОСОБА_2 право користування квартирою АДРЕСА_3, житловою площею 13,01 кв.м., та зобов'язано Приморську районну адміністрацію ОМР укласти договір житлового найму на квартиру АДРЕСА_2, житловою площею 13,01 кв.м. з ОСОБА_2 Це судове рішення оскаржене відповідачем не було, набрало сили та було скероване на виконання.

20 лютого 2013 року Департаментом міського господарства ОМР на підставі вказаного заочного рішення суду м. Одеси від 20.03.2012 року та на підставі розпорядження органу приватизації від 20 лютого 2012 року № НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, що зареєстроване й записане у реєстрову книгу за № 8-24028.

11.03.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 зареєстрували право власності на вказану квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

12.07.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_7 продали спірну квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу квартири від 12.07.2013 року № 719, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Бичіхіною О.Ю.

Відповідачка ОСОБА_4 28 січня 2014 року продала спірну квартиру відповідачу ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу квартири від 28.01.2014 року, який є останнім набувачем спірної квартири.

Разом з тим, на час укладення останнього договору в силу ухвали Приморського районного суду м. Одеси заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20.03.2012 року про визнання за ОСОБА_2 права користування квартирою АДРЕСА_3, житловою площею 13,01 кв.м., вже було скасоване судом.

Рішення, на підставі якого ОСОБА_2 та ОСОБА_7 отримали можливість оформити у власність спірне нерухоме майно, що є предметом оскаржуваного договору, на сьогоднішній день є скасованим, правові підстави, відповідно до яких ОСОБА_2 та ОСОБА_7 набули право відчужувати спірний об'єкт нерухомості, відпали; інші правові підстави, що б надавали їм право розпорядитися спірним майном - судом за результатами розгляду цієї справи - не встановлені.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_2 не заявив про відмову від позовної вимоги про визнання права користування спірною квартирою, що заявлено первинно у позовній заяві, поданій до суду 14.03.2012 року, суд зобов'язаний дати оцінку та визначити обґрунтованість цих вимог також.

Підставою для такого позову стали твердження про проживання однією сім'єю в спірній квартирі разом з ОСОБА_9. В якості непрямого доказу останніх обставин позивачем був акт, складений в КП «ЖКС «Порто-Франківський». Однак, ці обставини за допомогою об'єктивних допустимих доказів в судовому засіданні доведені не були. Ані факт проживання однією сім'єю разом з ОСОБА_9, ані факт проживання в спірній квартирі залишилися недоведеними цією стороною, якою в цілому не надано прямих доказів на підтвердження цих обставин. З огляду на наведене суд надав критичну оцінку наведеним підставам поданого первинно ОСОБА_2 позову.

Таким чином судом обгрунтовано не виявлено правових підстав для зайняття ОСОБА_2 спірної квартири в цілому, що позбавляє його права посилатися на правомірність його дій з вселення до цього житла. Останнє є підставою для висновку, що позивач ОСОБА_2 зайняв спірну квартиру самовільно без набуття жодної правової підстави для таких дій, навіть не констатуючи порушення ним порядку зайняття житла, передбаченого правилами статті 58 Житлового кодексу УРСР. За частиною 1 та 2 цієї статті - на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Умовою дійсності будь-якого правочину за вимогами ст. 203 ЦК України є повна відповідність між волею сторін та їх волевиявленням, що спрямовані на досягнення реального правового та фактичного результату, тобто реальних правових наслідків, за умови повної відповідності умов правочину вимогам чинного законодавства.

Зміст права власності визначає повноваження особи на володіння, користування та розпорядження певним майном, а тому дії, спрямовані на заміну особи, якій належить лише титул власника, без мети реального настання правових наслідків, не можуть визнаватися судом правомірними, створювати для осіб правомірні права та обов'язки, які не підлягають судовому захисту. При цьому, встановленно недотримання відповідачами вимог ст. 203 ЦК України, у логічному поєднанні зі ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановленні ст. 203 ЦК України, дають підстави вважати, що договір купівлі-продажу, укладений 28 січня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не є правомірним.

Згідно зі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

При цьому, як наголосив Пленум Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Вказаного висновку Верховний Суд України дійшов також і в узагальненні практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними за 2007 рік, згідно із яким якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. В цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача).

Вимоги позивача про визнання недійсним договору купівлі-продажу та вимога про витребування майна від добросовісного набувача є взаємовиключними; позивач не був учасником оспорюваного договору, з огляду на що суд обгрунтовано не вбачав достатніх правових підстав для застосування такого способу захисту цивільного права й визнання оспорюваного договору купівлі-продажу спірного майна недійсним.

Обставини набуття спірної квартири у володіння ОСОБА_2 та інші обставини її набуття відповідачами суд правильно вважав як підстави для висновку, що правомірний власник спірного майна, права та законні інтереси якого порушено, - територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради - має право вимагати повернення від відповідача ОСОБА_5 спірну квартиру АДРЕСА_3 з наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 330 Цивільного кодексу України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

За ст. 388 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати майно добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, іншим шляхом.

Згідно із правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у своєму рішенні від 16 квітня 2014 року по справі № 6-146 цс 13, за змістом ст. 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Також, відповідно до п. 10 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

За наведених обставин, враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника поза його волею, а саме: на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване - за умови відсутності іншої правомірної підстави для отримання спірного майна та його набуття у володіння, користування чи у власність, суд має визнати вимоги позивача - Одеської міської ради - про витребування у відповідача ОСОБА_5 спірної квартири АДРЕСА_3 - обґрунтованим та таким, що підлягають задоволенню.

Оцінюючи характер набуття володіння відповідачем ОСОБА_5, суд встановив, що зі всіх встановлених обставин ця особа мала усі достатні обставини сумніватися у правомірності дій попередніх відчужувачів, які не вправі були здійснювати відчуження спірної квартири, оскільки не мали правових підстав для набуття права власності на неї.

У цьому висновку суд врахував обставини набуття, неодноразовий (кількаразовий) перехід права власності протягом нетривалого проміжку часу від одних осіб до інших, що у своїй сукупності виключає можливість визнавати поведінку набувача добросовісною. При цьому, спірна квартира перепродавалася під час існування судових проваджень, в яких права на неї було предметом судового дослідження.

Останній, не перевіряючи права відчужувачів спірного майна на його перепродаж, не з'ясувавши, що перший власник - ОСОБА_2 - не вселявся в спірну квартиру згідно з вимогами чинного законодавства, фактично самовільно захопивши її, що не могло пройти повз увагою оточуючого суспільства та мешканців сусідніх квартир. Останніми обставинами мав поцікавитися набувач перед набуттям спірної квартири, що могло б охарактеризувати його як добропорядного господаря. Недотримання цих вимог добросовісності та розумності позбавляє його права та можливості посилатися на добросовісність свого набуття спірної квартири.

Згідно з ч. 2 ст. 399 Цивільного кодексу України право володіння припиняється у разі витребування майна від володільця власником або іншою особою.

Враховуючи зазначене, суд обгрунтовано вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача щодо виселення ОСОБА_5 зі спірної квартири, оскільки правові підстави користування відповідачем квартирою відпали - разом з втратою титулу права власності на спірне майно. Підставою для користування цією квартирою є виключно право власності, з витребування майна з його володіння - його право припиняється, що приводить й до припинення усіх правомочностей, що витікають з такого суб'єктивного права особи на майно.

В частині вимог про зобов'язання приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Журавель М.В. скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_4 за ОСОБА_5 суд правильно вважав за необхідне відмовити, оскільки не вбачається спору між вказаними сторонами, позивачем не доведено, що нотаріусом будь-яким чином були порушені права позивача; фактично зазначена вимога направлена на встановлення порядку виконання рішення.

Встановлені обставини за позовною заявою Одеської міської ради у своїй сукупності, а також висновки суду щодо відсутності підстав для правомірності набуття спірною квартирою ОСОБА_2 - цілком виключають можливість задоволення позову ОСОБА_2 до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, Одеської міської ради про визнання права користування, визнання свідоцтва про право власності на житло дійсним, визнання права власності на квартиру без реєстрації права власності, за участі третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7, з огляду на що суд обгрунтовано відмовив у задоволенні цього позову у повному обсязі.

Згідно зі ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

У зв'язку із зазначеним суд правильно вважав за необхідне встановити порядок виконання рішення суду, вказавши, що це рішення суду є правовстановлюючим документом на нерухоме майно та є підставою для здійснення державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради на квартиру під АДРЕСА_2 площею 19,9 кв.м., в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання авторів апеляційних скарг на правомірне проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, неправильну оцінку судом акту КП «ЖКС «Портофранківський», неправильну оцінку судом доказів щодо укладення договорів купівлі-продажу спірної квартири, відповідно до яких право власності на неї набули ОСОБА_10 та ОСОБА_5 неналежне обґрунтування мотивів скасування свідоцтва про право власності та розпорядження органу приватизації на спірну квартиру, як добросовісних набувачів є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 квітня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.І. Сватаненко

І.А. Артеменко