Справа № 150/521/16-ц
Провадження по справі №2/150/225/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2016 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С. П.,

за участі:

секретаря Бровко Д.Г.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Бабчинецької територіальної громади в особі Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку /пай/ в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Бабчинецької територіальної громади в особі Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку /пай/ в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер її батько, який проживав в с. Бабчинці. Після смерті батька залишилось спадкове майно, на яке позивач має право як спадкоємець за законом. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території Бабчинецької сільської ради, що належала батькові. Спадщину після смерті батька вона прийняла шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Сертифікат на право на земельну частку (пай) ОСОБА_4 видавався, але був втрачений. Крім того, під час збирання документів для оформлення спадщини виявилось, що відсутнє свідоцтво про смерть батька. Відділом ДРАЦС було відмовлено представнику позивача у видачі свідоцтва про смерть батька, так як у ОСОБА_2 відсутнє підтвердження родинних стосунків між нею та батьком. Звернувшись до виконкому Бабчинецької сільської ради було виявлено, що актовий запис про смерть ОСОБА_4 не складався, свідоцтво про смерть не видавалось, в по господарських книгах запису про смерть батька немає. Разом з тим, батьки позивача мати ОСОБА_5 та батько ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі не перебували, та з 1984 року по 1988 рік проживали разом, вели спільне господарство, тому в свідоцтві про народження позивача запис про батька проводився зі слів матері, а тому прізвище батька ОСОБА_2 записано «ОСОБА_4», а ім'я та по батькові «ОСОБА_4».

За таких обставин, за відсутності свідоцтва про смерть ОСОБА_4, за наявного в свідоцтві про народження позивача прізвища батька «ОСОБА_4», а також свідоцтва про смерть ОСОБА_4 ОСОБА_2 не може оформити свої спадкові права.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_6, що діє на підставі ордеру серії НОМЕР_1 просила позовні вимоги задоволити, встановивши факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 року в с. Бабчинці Чернівецького району Вінницької області; факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року був батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за ОСОБА_2, в порядку спадкування, право на земельну частку /пай/ на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, яке належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 згідно сертифікату на право на земельну частку /пай/ серії НОМЕР_2.

Представник відповідача Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, від сільського голови ОСОБА_7 поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, не заперечує щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 суду показали, що батьками позивача є ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які жили в цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 помер, поховання провели сусіди, так як померлий на день смерті жив сам.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до п.8 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а також про встановлення факту родинних відносин.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживав у с. Бабчинці Чернівецького району Вінницької області, помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року у власному будинку, що знаходиться в с. Бабчинці. Зазначений факт підтверджений показаннями свідків, наданими в судовому засіданні.

Також з показів свідків слідує, що так як померлий на час смерті проживав сам, рідних та близьких поряд не було, поховання здійснили сусіди, при цьому не оформивши відповідні підтверджуючі документи.

Лікарське свідоцтво про смерть ОСОБА_4 також відсутнє, у зв'язку із чим провести реєстрацію факту смерті неможливо.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай), яка знаходиться на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, згідно сертифікату на право на земельну частку /пай/ серії НОМЕР_2.

Згідно довідки Відділу Держгеокадастру у Чернівецькому районі Вінницької області від 29.06.2016 №29-28-99.1-959/2-16, державний акт на ОСОБА_4 не видавався, проте останній внесений до списку громадян власників сертифікатів на право приватної власності на земельну частку /пай/ по Бабчинецькій сільській раді СТОВ «Хлібороб» (а.с. 13-15).

Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був втрачений, у зв'язку із чим у газеті "Чернівецька зоря" було поміщено оголошення про втрату сертифікату (а.с. 23-24).

Вирішивши оформити свої спадкові права, виявилося, що в свідоцтві про народження ОСОБА_2 вказано прізвище батька «ОСОБА_4» замість «ОСОБА_4», адже так як батьки не були одружені, запис про батька здійснювався зі слів матері. При цьому, ім'я та по батькові зазначені вірно «ОСОБА_4».

Також, показами допитаних в судовому засіданні свідків беззастережно встановлено факт, що померлий ОСОБА_4 є рідним батьком позивача.

Право на спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 у першу чергу має його дочка - ОСОБА_2

Спадкоємців за заповітом та інших спадкоємців за законом, які б прийняли спадщину у померлого ОСОБА_4 не має.

Спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року її батька ОСОБА_4 прийняла шляхом вступу у фактичне управління та володіння майном останнього.

Проте, отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну частку /пай/ позивач не має можливості у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу.

Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81,116, 125, 131 ЗК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі.

Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.

В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України).

Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_4 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз'ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року.

Відповідно до зазначених нормативних актів та роз'яснень, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Зазначене ототожнюється з п.1 Постанови ПВСУ №7. Таким чином, правовідносини щодо спадкового майна мають регулюватися нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, у тому числі щодо кола спадкоємців (далі - ЦК УРСР).

Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Відповідно до статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю.

Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець ОСОБА_4 у визначений законом спосіб не набув права власності на земельну частку (пай), що належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_3, на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області.

Вказаний сертифікат спадкодавцем втрачений, що є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай).

Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена.

Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Відтак, оскільки ОСОБА_4 було видано сертифікат на земельну частку (пай), то і позивач ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю.

Визнання за позивачем ОСОБА_2 права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки право ОСОБА_2 на набуття права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом порушено і підлягає судовому захисту.

Керуючись ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст.6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України, ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Бабчинецької територіальної громади в особі Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області про визнання права на земельну частку /пай/ в порядку спадкування - задоволити .

Встановити факт смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 - ІНФОРМАЦІЯ_3 року в с. Бабчинці Чернівецького району Вінницької області.

Встановити факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року був батьком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Визнати за ОСОБА_2, в порядку спадкування, право на земельну частку /пай/ на території Бабчинецької сільської ради Чернівецького району Вінницької області, яке належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_4 згідно сертифікату на право на земельну частку /пай/ серії НОМЕР_2.

У відповідності до вимог статті 294 ЦПК України, рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення через Чернівецький районний суд Вінницької області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено у відповідності до вимог статті 209 ЦПК України.

СУДДЯ С. П. СУПЕРСОН