Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2016 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Голуб А. В. ,

при секретарі Куца В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Біла Церква в залі залі суду № 4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 сіль ської ради Білоцерківського району Київської області, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право власності на земельну ділянку, посилаючись на те, що їй на праві приватної власності належить будинок №6 за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с.Озерна, вул. М»ясна, із земельною ділянкою площею 0,3164 га, на якій розташований її будинок, господарські будівлі та споруди та яка необхідна для їх обслуговування, межує інша земельна ділянка, яка перебувала у користуванні позивачки і дана земельна ділянка була виділена позивачці рішенням від 16.03.1993 року дванадцятої сесії двадцять першого скликання ОСОБА_2 сільської ради с. Озерна Білоцерківського району Київської області згідно якого ОСОБА_4 виділено земельну ділянку 0,25 га біля жилого будинку, який залишився в спадщину після батька по вул. М»ясній. Позивачці стало відомо, що рішенням ОСОБА_2 сільської ради від 20.11.2009 року за №25-215 ОСОБА_3 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться по вул. М»ясній б/н в с. Озерна, для ведення особистого селянського господарства, цей дозвіл ОСОБА_3 надано тоді, коли користувачем цієї земельної ділянки була позивачка згідно до вищевказаного рішення ОСОБА_2 сільської ради від 16.03.1993 року і позивачка не давала погодження землекористувача - письмову згоду на вилучення у неї земельної ділянки для безоплатної її передачі у власність ОСОБА_3, що вимагається частиною шостою ст. 118 ЗК України. Позивачка вказувала на те, що розмір земельної ділянки, яка виділялася їй за рішенням ОСОБА_2 сільської ради народних депутатів від 16.03.1993 року був уточнений і становив не 0,25 га, як у зазначено у рішенні, а - 0,1886 га. Позивачка посилалася на те, що на підставі вказаного рішення ОСОБА_2 сільської ради від 20.11.2009 року за №25-215 на ім'я ОСОБА_3 виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 883147 площею 0,1886 га, яка розташована за адресою: Київська область, Білоцерківський район, с.Озерна, вул. М»ясна, цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства. Позивачка вважає, що ОСОБА_2 сільська рада Білоцерківського району неправомірно надала дозвіл на розробку технічної докумен тації ОСОБА_3 Позивачка просила в судовому порядку визнати недійсним пункт 28 рішення Озернян ської сільської ради Білоцерківського району Київської області №25-215 від 20.11.2009 року в частині надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділян ку орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою с. Озерна, вул. М»ясна, б/н, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3; визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №883147, складений на ім»я ОСОБА_3 та зареєстрований 25 серпня 2010 року за № 21; стягнути з відповідача витрати по справі.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 17.02.2016 року було задоволено клопотання представника позивачки ОСОБА_5 та залучено до участі в розгляді справи як співвідповідача ОСОБА_3, а також останнього було виключено у розгляді справи як третю особу, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтримали позовні вимоги позивачки.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київ ської області ОСОБА_7 позов заперечував.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_8 позов заперечувала.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов необгрунтований і до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що позивачці ОСОБА_1 належить на праві власності жилий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться в селі Озерна, Білоцерківського району, по вулиці М»ясній під №6 на підста ві свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_9 ОСОБА_10 йовича, який помер 05.11.1992 року, вказане свідоцтво було посвідчено державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 29.09.1994 року та зареєстровано в реєстрі №3-2525.

З архівного витягу Архівного відділу Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 31.08.2015 року № 01-45/91 виданого за заяву від 28.08.2015 року ОСОБА_1 вбачається, що по документах архівного фонду №51 «ОСОБА_2 сільська рада с. Озерна та її виконавчий комітет» в протоколі 12-ї сесії 21-го скликання ОСОБА_2 сільської ради народних депутатів в рішенні від 16.03.1993 року «Про виділення земельних ділянок громадянам», значиться: «Розглянувши заяви громадян про виділення земельних ділянок в селах Озерна, Межове та Коржівка, та керуючись ст. 9, ст. 18, ст. 56 Земельного Кодексу України, ст. 25 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування сесія ОСОБА_2 сільської Ради народних депутатів вирішила: ... 35. Виділити ОСОБА_4 земельну ділянку 0,25 га біля жилого будинку, який залишився в спадщину після батька по вул. М»ясній». Наведене підтверджується копією архівного витягу Архівного відділу Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області від 31.08.2015 року № 01-45/91.

Відповідно до копії кадастрового плану земельної ділянки у фактичному користуван ні позивачки перебуває земельна ділянка біля будинку №6 по вул. Мясна в с.Озерна площею 0, 3164 га.

В судовому засіданні також встановлено, що згідно рішення 25 сесії 5-го скликання ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20.11.2009 року надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки: орієнтовною площею 0,36 га, яка знаходиться за адресою: с. Озерна, вул. М»ясна, 26, для будівництва і обслу говування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селян ського господарства, та орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою: с.Озерна, вул. М»ясна, б/н, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 /п.28 рішення/, що підтверджується випискою з даного рішення сільської ради.

Судом також встановлено, що на підставі вказаного рішення ОСОБА_2 сільської ради 25 сесії 5-го скликання від 20.11.2009 року на ім'я ОСОБА_3 Станісла вовича виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 883147 площею 0,1886 га, яка розташована за адресою: Київська область,Білоцерківський район, с.Озерна, вул. М»ясна, цільове призначення земельної ділянки-для ведення особис того селянського господарства, Державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 27.10.2010 року за №21. Наведене підтверджує ться копією вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

А за ч.2 цієї статті, право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину.

Отже, згідно приписів вищенаведених правових норм ОСОБА_3 набув право власності на вказану вище земельну ділянку.

Позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та просила в судовому порядку визнати недійсним пункт 28 рішення ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області №25-215 від 20.11.2009 року в частині надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою с. Озерна, вул. М»ясна, б/н, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3, а також позивачка просила визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №883147, складений на ім»я ОСОБА_3 та зареєстрований 25 серпня 2010 року за № 21.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона являлася належним землекористувачем спірної земельної ділянки, оскільки спірну земельну ділянку позивачці було виділено рішенням від 16.03.1993 року дванадцятої сесії двадцять першого скликання ОСОБА_2 сільської ради с. Озерна Білоцерківського району Київської області.

В судовому засіданні було встановлено, що 22.01.2013 року до Білоцерківського міськ районного суду Київської області звернулася із адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області, 3-ї особи: ОСОБА_3, прокуратура Київської області про визнання рішення суб»єкта владних повноважень протиправним /справа № 357/ 937/13-а 2-а/ 357/579/13 і в своєму адміністративному позові ОСОБА_1 просила суд визнати протиправним і скасувати п. 28 рішення ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області № 25-215 від 20.11.2009 року в частині надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою: с.Озерна, вулиця М»ясна, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалася на те, що спірну земельну ділянку було надано батькові позивачки ОСОБА_9, який працював у колгоспі ще до війни, а потім після його смерті право користування всією земельною ділянкою перейшло до позивачки, як спадкоємця за заповітом.

Згідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2013 року ОСОБА_1 було відмовлено в задоволенні вищевказаного позову. На вказану постанову суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу до Київського апеляцій ного адміністративного суду. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задово лення, а постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2013 року залишено без змін. В ухвалі суду від 14.10.2014 року зазначено, що постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Таким чином постанова Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2013 року по справі № 357/937/13-а 2-а/357/579/13 набрала законної сили 14.10.2014 року /ст. 254 КАС України/.

Також в судовому засіданні було встановлено, що рішенням Білоцерківського міськ районного суду Київської області від 09.12.2014 року ухваленим по цивільній справі № 357/4291/14-ц 2/357/1959/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_3 Ста ніславовича про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку було відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову. На вказане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 26.02.2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2014 року залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2015 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 26.02.2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Таким чином рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2014 року набрало законної сили 26.02.2015 року. Наведене підтверджується копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2014 року, копією ухвали Апеляційного суду Київської області від 26.02.2015 року, копією ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.05.2015 року.

Судом встановлено, що ухвалою Вищого адміністративного суду України від 20.01. 2015 року було задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_1 і постанову Білоцер ківського міськрайонного суду Київської області від 30.12.2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14.10.2014 року скасовано, а провадження у справі закрито, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. Наведене підтверджується копією ухвали Вищого адміністративного суду України від 20.01.2015 року.

Вищевказаним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 09.12.2014 року було встановлено наступне.

Згідно протоколу № 4 виробничої наради колгоспу «Н-Життя» с.Озірно від 18.04. 1944 року було вирішено колгоспникам, які працювали до війни і мали городи 60 соток, так і залишити, новим членам колгоспу виділити по 30 соток під городи, робітникам, які проживають на території колгоспу, залишити по 15 соток, а решту городів відрізати до масиву земель колгоспу, що слідує з копії цього протоколу, який було надано архівним відділом Білоцерківської районної державної адміністрації Київської області.

З довідки архівного відділу Білоцерківської райдержадміністрації від 11.05.2010 року № 58 також вбачається, що колгосп «Нове Життя» с.Озірно в послідуючому після об'єд нання перейменовано в колгосп «Комуніст».

Згідно записів земельно-шнурової книги № 1 колгоспу «Комуніст» с.Озірно, яка огля далася в судовому засіданні, виписка з якої є в матеріалах справи, під № 414 значиться ОСОБА_12, всього землі-0,50 га, запис закреслено олівцем і вказано -вибув.

З довідки ОСОБА_2 сільської ради від 20.10.2009 року № 02-11-182 вбачається, що після того, як ОСОБА_9 вибув з членів колгоспу, в його користуванні залишилося 0,30 га земельної ділянки, з того часу земельною ділянкою площею 0,20 га по вул. М»яс ній в с. Озерна користується на праві постійного користування і сплачує земельний податок ОСОБА_3

В земельно-кадастровій книзі ОСОБА_2 сільської ради з 1993 року за позивачкою ОСОБА_1 числиться 0,30 га земельної ділянки в постійному користу ванні за адресою: с. Озерна, вул. М»ясна, 6.

Судом встановлено, що будь-які інші документи щодо надання у користування земельної ділянки ОСОБА_9, позивачці ОСОБА_1, ОСОБА_3 в сільській раді відсутні.

Встановлено, що спірну земельну ділянку ще з 1986-1988 років використовує постій но ОСОБА_3, тобто, ще за життя батька позивачки ОСОБА_3 вже користувався цією земельною ділянкою, яку йому було надано як члену колгоспу, а доказів того, що такі дії ОСОБА_3 оскаржувалися позивачкою або її батьком, суду не надано.

Отже, фактично на момент смерті батька позивачки в його користуванні була земельна ділянка розміром 0,30 га біля будинку по вул. М»ясній, 6 в с.Озерна, Білоцерківського району, земельна ділянка саме такого розміру рахується за позивачкою ОСОБА_1 з 1993 року по записах в земельно-кадастровій книзі сільської ради за період з 1993 року.

Після смерті ОСОБА_9 спадщину за заповітом прийняла позивачка ОСОБА_1

До позивачки як спадкоємця ОСОБА_9 після переходу права власності на житловий будинок по вул. М»ясній, 6 в с. Озерна могло перейти право на користування земельною ділянкою біля будинку у вказаних вище розмірах, з відповідними заявами до сільської ради про надання їй земельної ділянки у користування або передачу її у власність позивач після оформлення спадщини на будинок не зверталася.

Жодних доказів з приводу того, для яких саме цілей була надана земельна ділянка ОСОБА_9, суду не надано, в земельно-шнуровій книзі колгоспу «Комуніст» не вказується на цільове призначення земельної ділянки, а судом встановлено, що вся земельна ділянка, якою користувався спадкодавець, знаходилася біля будинку по вул. М»ясній, 6 в с.Озерна.

Крім того, спадкодавець ОСОБА_4 не оформив за життя своє право власності або право користування земельною ділянкою у встановленому порядку, оскільки за ст.23 ЗК України 1990 року право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами.

Щодо прав ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, то судом враховані наступні обставини, а саме: спірною земельною ділянкою ОСОБА_3 постійно користується ще з 1986-1988 року, в 2009 році в порядку, установленому ст.118 діючого ЗК України в редакції 2001 року, він звернувся з відповідною заявою щодо приватизації цієї земельної ділянки до ОСОБА_2 сільської ради, а згідно оскаржуваного позивачкою рішення сільської ради від 20.11.2009 року йому було надано дозвіл на розробку технічної докумен тації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на спірну земельну ділянку.

ОСОБА_2 сільською радою було прийняте оскаржуване рішення в межах її повноважень, рішення приймалося щодо земельної ділянки, яка перебувала тривалий час у користуванні саме ОСОБА_3, а не позивачки, оскільки, як вказано вище, спірною земельною ділянкою позивач взагалі після смерті її батька не користувалася, також до неї і не могло перейти право на користування земельною ділянкою по вул. М»ясній в с. Озерна розміром до 0,20 га відповідно до правових норм, які діяли на той час, а тому згода позивачки на передачу у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки не була потрібна.

При прийнятті цього рішення органом місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою: с. Озерна, вулиця М»ясна б/н, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3, права позивачки, як землекористувача, порушені не були.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином вищевказані обставини, які були встановлені рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.12.2014 року у цивільній справі № 357/ 4291/14-ц 2/357/1959/14 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, що набрало законної сили 26.02.2015 року, не доказуються при розгляді даної справи і прий маються судом до уваги.

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встанов леному цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 23 ЗК України 1990 року, право власності або право постійного користу вання землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Відповідно до ст. 24 ЗК України 1990 року, право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором.

А як передбачено ст.67 цього Кодексу, громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Нормами ЗК України 1990 року було також передбачено надання земельних ділянок у власність або користування громадян для ведення особистого підсобного господарства.

Згідно до ст. 56 ЗК України 1990 року, для ведення особистого підсобного госпо дарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. За бажанням громадян їм додатково можуть надаватися земельні ділянки у користування. Загальна площа цих ділянок не повинна перевищувати 1 гектара.

Як вбачається з рішення 12-ї сесії 21-го скликання ОСОБА_2 сільської ради народних депутатів від 16.03.1993 року, ОСОБА_4 виділено земельну ділянку 0,25 га біля жилого будинку, який залишився в спадщину після батька по вул. М»ясній. У вказаному рішенні не зазначено, що вказана земельна ділянка виділена Пап ченко (ОСОБА_1) А.Я. для ведення особистого підсобного господарства.

Жодних доказів з приводу того, для яких саме цілей була надана ОСОБА_4 вищевказана земельна ділянка суду не надано.

Суд вважає, що позивачка та її представники згідно до вимог до ст.ст. 10,60 ЦПК України не надали до суду належні та безспірні докази, які б підтверджували те, що пози вачка в передбаченому законом порядку набула права власності або права користування спірною земельною ділянкою, яка була приватизована ОСОБА_3

Необгрунтованими є посилання позивачки та її представників на те, що розмір земельної ділянки, яка виділялася позивачці за рішенням ОСОБА_2 сільської ради народних депутатів від 16.03.1993 року зменшився до 0,1886 га.

Щодо прав ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, то судом враховані наступні обставини, а саме: спірною земельною ділянкою ОСОБА_3 постійно користується ще з 1986-1988 року, в 2009 році в порядку, установленому ст.118 діючого ЗК України в редакції 2001 року, він звернувся з відповідною заявою щодо приватизації цієї земельної ділянки до ОСОБА_2 сільської ради, а згідно оскаржуваного позивачкою рішення сільської ради від 20.11.2009 року йому було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на спірну земельну ділянку.

Згідно ч.1 ст.118 ЗК України в редакції, яка діяла на листопад 2009 року, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміні страції або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

За ч.2 цієї статті, рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймаються у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Згідно до ч. 6 ст. 118 ЗК України, яка діяла на листопад 2009 року, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого

селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву про вибір місця розташування земельної ділянки до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. До заяви додаються матеріали, передбачені частиною п'ятою статті 151 цього Кодексу, а також висновки конкурсної комісії (у разі відведення земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Відповідно до ч.ч. 7-10 ст. 118 ЗК України у вищевказаній редакції, вибір місця розта шування земельної ділянки та надання дозволу і вимог на розроблення проекту її відве дення здійснюються у порядку, встановленому статтею 151 цього Кодексу. Проект відве дення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земель них ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архі тектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Статтею ст. 151 ЗК України передбачено порядок погодження питань, пов»язаних з вилученням (викупом) та вибором земельних ділянок.

Згідно до ч. 1 ст. 151 ЗК України, яка діяла на листопад 2009 року, особи, зацікавлені у вилученні (викупі), виборі земельних ділянок, зобов'язані погодити з власниками землі і

землекористувачами та органами державної влади або органами місцевого самовряду вання, згідно з їх повноваженнями, розміри земельних ділянок, передбачені для вилучення (викупу), умови їх вилучення (викупу), а також розміри земельної ділянки, передбачені

для її передачі (надання), умови її передачі (надання) з урахуванням комплексного розвит ку території, який би забезпечував нормальне функціонування на цій ділянці і прилеглих територіях усіх об'єктів та умови проживання населення і охорону довкілля.

На час винесення оскаржуваного рішення ОСОБА_2 сільської ради діяла також постанова КМ України від 05.08.2009 року № 844 «Деякі питання реалізації права власності на землю громадянами України», якою було затверджено Порядок безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки, а цим Порядком визначено спрощену процедуру безоплатних оформлення та видачі громадянам України у 2009 році та наступних роках державних актів на право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, ведення особистого селянського господарства в межах населених пунктів та ведення садівництва у розмірах, визначених ст. 121 ЗК України, після прийняття рішення про передачу громадянам безоплатно у приватну власність земельних ділянок.

Відповідно до п.3 Порядку у разі відсутності рішення про передачу земельної ділянки у власність громадянина, який отримав її у користування до дня набрання чинності ЗК України, громадянин звертається із заявою про передачу йому у власність такої земельної ділянки до відповідного органу місцевого самоврядування.

Відповідний орган місцевого самоврядування невідкладно приймає рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації з наступним затвердженням зазначеної документації та наданням земельної ділянки у власність відповідно до вимог ч.2 ст.118 та в межах норм, визначених ст.121 ЗК України.

Підпунктом «б» ч.1 ст.121 ЗК України передбачено розмір земельної ділянки, яка може бути безоплатно передана громадянину із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, - не більше 2,0 гектара.

А згідно ст.12 ЗК України саме до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

За ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вима гати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не по в'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до ч.3 цієї статті, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ді лянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створю ють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно приписів ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що ОСОБА_2 сільською радою було прийняте оскаржуване рішення в межах її повноважень, рішення приймалося щодо земельної ділянки, яка перебувала тривалий час у користуванні саме ОСОБА_3, а не позивачки, оскільки, як встановлено судом, спірною земельною ділянкою позивачка взагалі після смерті її батька не користувалася, позивачка не являлася ні власником, ні землекористувачем спірної земельної ділянки, а тому згода позивачки на передачу у власність ОСОБА_3 спірної земельної ділянки не була потрібна.

Суд вважає, при прийнятті цього рішення органом місцевого самоврядування про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою: с. Озерна, вулиця М»ясна б/н, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3, права позивачки, як землекористувача, порушені не були з підстав, на які вказано в цьому рішенні.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскаржен ня в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право звертатися за захистом своїх прав до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Кожен має право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатися за захистом своїх прав і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи до відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) непри пустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення.

Суд вважає, що позивач не довів свого позову щодо порушення його прав, що є його обовязком відповідно до засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачці слід відмовити в задоволенні її позовних вимог про визнання недійсним пункту 28 рішення ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області №25-215 від 20.11.2009 року в частині надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою с. Озерна, вул. М»ясна, б/н, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3.

Суд також вважає, що позивачці слід відмовити в задоволенні її позову про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №883147, складеного на ім»я ОСОБА_3 та зареєстрованого 25 серпня 2010 року за № 21, оскільки вказаний Державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий на підставі рішення 25 сесії 5-го скликання ОСОБА_2 сільської ради Білоцерківського району Київської області від 20.11.2009 року №25-215, а як зазначено вище в рішенні суду, судом позивачці було відмовлено в задоволенні її позову про визнання недійсним пункту 28 рішення ОСОБА_2 сільської ради Білоцер ківського району Київської області №25-215 від 20.11.2009 року в частині надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0,20 га, яка знаходиться за адресою с. Озерна, вул. М»ясна, б/н, для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3, оскільки суд вважав, що вказане рішення ОСОБА_2 сільською радою було прийнято законно, та у межах її компе тенції.

Суд також вважає, що виданий ОСОБА_2 сільською радою Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №883147 на ім»я ОСОБА_3, зареєстрований 25 серпня 2010 року за № 21 не порушує права позивачки, як землекористувача, про що зазначено вище в рішенні суду.

Суд вважає, що не є підставою для визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №883147, складеного на ім»я ОСОБА_3 та зареєстрованого 25 серпня 2010 року за № 21 та обставина, що ОСОБА_2 сільською радою не приймалося рішення про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документа, що посвідчує право власності на земельну ділянку та про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_3, оскільки як вказано вище у рішенні суду, вказаним Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №883147, складеного на ім»я ОСОБА_3 та зареєстрованого 25 серпня 2010 року за № 21 права позивачки, як землекористувача порушені не були.

Крім того, суд вважає, що не є підставою для визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №883147, складеного на ім»я ОСОБА_3 та зареєстрованого 25 серпня 2010 року за № 21 та обставина, що згідно листа Управління Держкомзему у Білоцерківському районі Київської області від 09.08.2012 року №06-7/599 документація на дану земельну ділянку в архіві управління відсутня та листа Управління Держземагентства у Білоцерківському районі Київської області від 26.12.2013 року технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку без номера, яка розташована в межах ОСОБА_2 сільської ради на ім'я ОСОБА_3, в управлінні відсутня.

Суд приймає до уваги те, що на зворотній стороні Державного акту на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_3, є кадастровий план спірної земельної ділянки з описом меж, зазначенням розмірів, затверджений начальником управління Держкомзему у Білоцерківському районі, що свідчить про те, що технічні матеріали та документи, що підтверджують розмір земельної ділянки, виготовлялися.

На підставі вищевикладеного, та ст.ст. 23,24,56,67 ЗК України 1990 року, ст.ст.12,118,121,125,126,152,155 ЗК України 2001 року, ст.ст. 3,15 ЦК України, Порядком безоплатних оформлення та видачі громадянам України державних актів на право власності на земельні ділянки, затвердженим постановою КМ України від 05.08.2009 року № 844 «Деякі питання реалізації права власності на землю громадянами України», керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_10