РІШЕННЯ

Іменем України

18.03.2016 м.Львів

Франківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Мигаль Г.П.

при секретарі Шоробура С.В.,

за участю сторін:

представника позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 14 000,00 грн. за договором позики, та витрати по сплаті судового збору.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що 08 грудня 2014 року передав у власність ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 10 000,00 грн., а ОСОБА_4 зобовязався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) в термін до 08 лютого 2015 року, на підтвердження укладення договору позики та його умов відповідачем була написана розписка, яка посвідчує передання йому позивачем визначеної грошової суми, як це передбачено ч.2 ст. 1047 ЦК України. Однак зобовязань, взятих на себе за договором позики відповідач не виконав та позики не повернув.

За період з 04.03.2015р. до 08.07.2015 р. заборгованість по сплаті процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ становить 1 040,00 грн.

За період з 08.02.2015 року до 01.07.2015 року заборгованість по сплаті інфляційних втрат становить 2 960,00 грн. Загальна сума заборгованості ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 складає 14 000,00 грн.

В судове засідання позивач не зявилися, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та на порушення відповідачем договірних зобовязань.

В судовому засіданні 08.12.2015 року позивач пояснив, що він здавав відповідачу в оренду приміщення, за яке відповідач повинен був сплачувати йому плату, однак заборгував. Відповідно до розписки від 08.12.2014 р. повинен був оплатити.

В судове засідання відповідач не зявилися, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить розписка.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість і безпідставність, а також пояснив, що у позовній заяві позивач вказує, що між сторонами був укладений договір позики, за умовами якого відповідачу було передано грошові кошти в розмірі 10 000 грн., що підтверджується розпискою відповідача відповідно до ч.2 ст. 1047 ЦК України. Однак, у розписці на факт укладення між сторонами договору позики повинно бути зазначено відомості, щодо отриманих грошових коштів, їх розміру, порядку повернення та строку. Проте вказана розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання не може слугувати підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки не містить істотних умов договору таких як отримання грошових коштів від позивача у борг та їх повернення. У розписці відсутні відомості, щодо попереднього отримання грошових коштів від позивача та подальшого їх повернення, а зазначено лише відомості, щодо оплати коштів.

В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що відповідач зберігав меблі у приміщенні, що надав позивач, і в звязку з тим, що у нього виник борг за зберігання меблів, на вимогу позивача написав розписку про повернення коштів, однак таких коштів в якості позики в позивача не отримував.

Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд доходить до переконання, що в позові слід відмовити за безпідставністю, враховуючи нищенаведене.

Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до частини 2 ст.1047 ЦПК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми.

Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Верховний Суд України в справі №6-63цс13 від 18.09.2013р. зробив правовий висновок про те, що договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно частини 1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

З вищенаведеного суд доходить висновку, що у розписці на факт укладення між сторонами договору позики повинно бути зазначено відомості, щодо отриманих грошових коштів, їх розміру, порядку повернення та строку. Проте вказана розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання не може слугувати підтвердженням укладення між сторонами договору позики, оскільки не містить істотних умов договору таких як отримання грошових коштів від позивача у борг та їх повернення.

У розписці що міститься в матеріалах справи від 08.12.2014 року, зазначено, що відповідач зобовязується « оплатити кошти в розмірі 10 000 гривень до 08.02.2015 року….»

У розписці відсутні відомості,щодо попереднього отримання грошових коштів від позивача та подальшого їх повернення, а зазначено лише відомості, щодо оплати коштів, що за своєю правовою природою не може трактуватися договором позики.

Згідно з ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.2 ст. 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до с. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заслухавши пояснення позивача та представника позивача , заперечення представника відповідача, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи,суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту передачі коштів відповідачу за договором позики, оскільки розписка, яка міститься в матеріалах справи і якою позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, не вказує на факт передачі коштів 10 000 грн. в якості позики відповідачу, а свідчить лише про те, що відповідач зобовязується заплатити позивачу кошти в розмірі 10 000 гривень до 08.02.2015 року. Як вбачається із пояснень позивача та представника відповідача між сторонами існували усні домовленості щодо надання позивачем приміщень відповідачу для зберігання меблів.

З врахуванням обставин справи, встановлених судом, суд дійшов висновку, що між сторонами договір позики не був укладений, оскільки в розписці, яка міститься в матеріалах справи, відсутні встановленні ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, істотні умови договору позики щодо отримання суми грошових коштів та сам факт їх отримання.

З огляду на те, що не укладені договори не порушують жодних правових наслідків, позов до задоволення не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218,360-7 ЦПК України, ст.ст. 202,207,638,640, 1046,1047 ЦК України,суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення 10000,00 (десять тисяч гривень) основного боргу за договором позики, 1 040,00 (одна тисяча сорок) гривень процентів та 2 960,00 (дві тисячі девятсот шістдесят) гривень інфляційних втрат на користь ОСОБА_3 відмовити за безпідставністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м.Львова.

Суддя Мигаль Г.П.