У Х В А Л А

іменем україни

20 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гвоздика П.О.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, повернення майна в натурі за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ухвалою Суворовського районного суду від 11 січня 2011 року, в якості забезпечення його позову до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, на її квартиру АДРЕСА_1 було накладено арешт. Проте, незважаючи на вказану заборону, вона 06 квітня 2012 року згідно з договором купівлі-продажу вона продала квартиру ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року зазначений договір купівлі-продажу квартири визнано недійсним. Проте, 29 квітня 2014 року ОСОБА_5 продала спірну квартиру ОСОБА_8, знаючи про те, що договір купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2012 року, за яким вона придбала спірну квартиру, визнано недійсним. Посилаючись на те, що ОСОБА_5 на момент продажу спірної квартири не була її власником, позивач просив визнати договір купівлі-продажу квартири від 29 квітня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, недійсним, із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 29 квітня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_8, недійсним. Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_8 повернути одна одній в натурі все, що вони одержали при виконанні вказаного договору купівлі-продажу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_8 - ОСОБА_7 - просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов та визнаючи договір купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що оспорений договір купівлі-продажу вчинений з порушенням ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, оскільки був укладений під час заборони відчуження квартири, накладений ухвалою суду, і є нікчемним, тому сторонами приведені до попереднього стану (реституція).

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 01 грудня 2009 року ОСОБА_3 позичив ОСОБА_6 17 тис. доларів США, що еквівалентно 135 320 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду від 11 січня 2011 року, в якості забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості, на її квартиру АДРЕСА_3 було накладено арешт.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року договір купівлі-продажу квартири від 06 квітня 2012 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнано недійсним.

29 квітня 2014 року ОСОБА_5, яка не є боржником перед ОСОБА_3, продала зазначену вище квартиру ОСОБА_8, уклавши відповідний договір купівлі-продажу.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що ОСОБА_5 на момент продажу спірної квартири не була її власником, а на саму квартиру було накладено арешт на відчуження.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України)

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Задовольняючи позов з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_5 не є і не була боржником перед ОСОБА_3, який був кредитором ОСОБА_6

Крім того, позивач не надав доказів, а суд не дослідив того, чи було виконано ухвалу суду про суду про забезпечення позову, чи було відкрито виконавче провадження. Суд послався на преюдиційність рішення апеляційного суду від 16 січня 2014 року про те, що ОСОБА_8 не була стороною у цій справі і на неї не поширюються преюдиційність встановлених обставин, також згідно проведеної реституції спірне майно передано ОСОБА_5, яка не є боржником перед ОСОБА_3

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

П.О.Гвоздик

О.В.Умнова

І.М.Фаловська