Номер провадження: 22-ц/785/6327/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.

За участю секретаря Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сімєю без укладання шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладення шлюбу, визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна.

Зазначала, що з 1994р. до 2003р. проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з

ОСОБА_3, з яким вони разом вели сумісне господарство та мали спільний бюджет, а 26.11.2003р. зареєстрували шлюб. У 1999р. відповідачу для будівництва житлового будинку була надана земельна ділянка за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Місячна, 12, та видано дозвіл на будівництво будинку. У 2000р. ними було розпочато будівництво житлового будинку. У 2002р. були зведені обидва поверхи будинку, застіклені вікна, проведені газ, вода, освітлення, опалення і вона з відповідачем вселились в будинок. Станом на цей час будівництво будинку не завершено, до експлуатації будинок не прийнятий і право власності на нього не зареєстроване.

Посилаючись на те, що будинок побудований за рахунок їх спільних коштів та спільної праці позивачка з урахуванням уточнень позовних вимог просила суд: встановити факт її проживання з однією сім'єю з 08.06.2000р. до 26.11.2003р.; визнати спільною сумісною власністю її та ОСОБА_3 незакінчений будівництвом жилий будинок, розташований за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Місячна, 12, побудований в період з 08.06.2000р. до 26.11.2003р., як спільне майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї; визнати незавершений будівництвом зазначений житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині за кожним на цей будинок, поділити жилий будинок та виділити їй у власність з цього будинку: з приміщення погреба коридор І, площею 2 кв. м.; погреб ІІ, площею 8,7 кв. м.; з 1-го поверху будинку: прихожу 1-1, площею 8,6 кв.м.; кухню-столову 1-2, площею 19,8 кв.м.; санвузол 1-3, площею 10,1 кв.м.; вбудовану шафу 1-4, площею 0,3 кв.м.; майстерню 1-7, площею 13 кв.м.; коридор 1-8, площею 3,8 кв.м.; приміщення парної 1-9, площею 3,7 кв.м.; кімнату відпочинку 1-10, площею 10,9 кв.м.; приміщення холу 1-11, площею 30,7 кв. м.; коридор 1-12 площею 3,4 кв.м.; жилу кімнату 1-13, площею 21,7 кв. м.; коридор 1-14, площею 5,9 кв.м.; приміщення гостинної 1-15, площею 26 кв.м.; припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,05 га по вул. Місячна в с. Молодіжне Овідіопольського району та визнати за нею право власності на 0,05 га цієї земельної ділянки. (т. 1, а.с. 2-5, 172-176; т. 2, а.с. 92-96, 159-164).

Позивачка позов підтримала, а відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що будинок був побудований за його особисті кошти у період з літа 1999р. до кінця 2002р., а позивачка своїми коштами та працею ніякої участі у будівництві будинку не приймала. Станом на цей час будівництво будинку не завершено, залишились оздоблювальні роботи, до експлуатації будинок не прийнятий і право власності на нього не зареєстроване.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.07.2016р. у позові відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, яке ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно врахував, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1.01.2004р.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 та 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять пункти 1, 2 частини першої статті 57 СК України).

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 Закону України від 7.02.1991р. № 697-XII "Про власність" (далі - Закон України "Про власність"), відповідних норм ЦК УРСР та з урахуванням п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 2212.1995р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно зі ст. 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою ст. 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток (аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України (далі - ЦК України).

За змістом п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995р. № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 ЗУ "Про власність", ст. 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 ЗУ "Про власність").

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено, а учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Верховний Суд України 25.12.2013р. у справі № 6-135цс13 висловив наступну правову позицію, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами загальної юрисдикції: «ОСОБА_4, набуте до 1.01.2004р. під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.»

У справі №6-211цс14 від 11.03.2015р. Верховний Суд України висловив правову позицію, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для врахування судами загальної юрисдикції, у якій зазначив таке: «Згідно із ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містять в п.п 1, 2 ч. 1 ст. 57 СК України).

Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1.01.2004р. особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення ч. 1 ст. 24 КпШС України, ч. 1 ст. 17 ЗУ від 7.02.1991р. № 697-XII "Про власність" вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1998р. № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" та від 22.12.1995р. № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності".

Судом встановлено, що 09.07.1999р. ОСОБА_3 на підставі рішення Молодіжненської сільської ради Овідіопольського району від 31.03.1999р. №32, в порядку приватизації набув право власності на земельну ділянку площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розташованої за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Молодіжне, вул. Місячна, 12, що підтверджено державним актом на право приватної власності на землю та рішенням сільської ради, (т. 1, а.с. 44-45,55-58).

08.10.1999р. розпорядженням Овідіопольської районної державної адміністрації ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво жилого будинку за індивідуальним проектом на земельній ділянці по вул. Місячна, 12 в с. Молодіжне, Овідіоапольського району, (т. 2, а.с. 31).

У жовтні 1999р. ОСОБА_3 відділом архітектури і будівництва Овідіопольської районної ради виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки за вказаною адресою, погоджено проект забудови, (т. 2, а.с. 29-30,35-38).

Також у жовтні 1999р. інспекція державного архітектурно-будівельного контролю видала ОСОБА_3 дозвіл на початок виконання будівельних робіт з будівництва жилого будинку за цією адресою, (т. 2, а.с. 41).

09.09.2002р. ВАТ «Одесагаз» видало ОСОБА_3 технічні умови щодо підключення жилого будинку по вул. Місячна, 12 в с. Молодіжне до мережі газопостачання згідно розробленого проекту,( т. 2, а.с. 43-49).

30.07.2003р. за замовлення ОСОБА_3 був розроблений проект водопостачання, начальником виробничого управління комунального господарства м. Іллічівська затверджені технічні умови і комунальне підприємство «Іллічівськводоканал» видало ОСОБА_3 технічні умови на водопостачання жилого будинку по вул. Місячна, 12 в с. Молодіжне. У цей же день працівником Водозбуту Іллічвського виробничого управління комунального господарства був складений акт приймання водомірного вузла, (т. 1, а.с. 42-43; т. 2, а.с. 19-28).

29.03.2001р. Іллічівський район електричних мереж ВАТ «Енергопостачальна компанія Одесаобленерго» надав ОСОБА_3 дозвіл на підключення жилого будинку по вул. Місячна, 12 в с. Молодіжне до лінії електромережі, (т. 1, а.с. 51).

До 07.06.2000 р. позивачка перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, (а.с. 27 зв.).

ОСОБА_3 і ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 26.11.2003р. (т. 2, а.с. 83).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 15.07.2013р. шлюб між сторонами розірваний, (т. 2, а.с. 85-86).

Для визнання за ОСОБА_2, яка проживала з ОСОБА_3 без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному жилому будинку, набутого до 26.11.2003 р., тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем, вона мала надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Між тим, ніяких допустимих доказів того, що вона своїми коштами та працею до реєстрації шлюбу з відповідачем, тобто до 26.11.2003 р., приймала участь у будівництві спірного жилого будинку позивачка суду не надала і пояснила в суді першої інстанції, що такі докази у неї відсутні.

Свідок ОСОБА_6, матір позивачки, показала, що її дочка та відповідач проживали однією сім'єю приблизно з 1995р. і на той час вони обоє ще перебували у різних шлюбах. Потім відповідач отримав земельну ділянку і почав на ній будівництво жилого будинку. Особисто відповідачу вона позичала гроші 2 000 доларів США для придбання вікон для спірного будинку і в наступному ці кошти він їй повернув. У 2002р. сторони почали проживати у жилому будинку. Вона особисто ніякої участі у будівництві жилого будинку не приймала і на її думку спірний жилий будинок побудований за кошти позивачки та відповідача.

Свідок ОСОБА_7, син позивачки, показав, що сторони проживали однією сім'єю. Будівництво спірного жилого будинку почалось можливо у 1999р. В наступному він з позивачкою та відповідачем вселились в цей будинок і на той час були побудовані стіни, крівля, оштукатурені стіни, але не були завершені оздоблювальні роботи і опалювалась лише одна кімната будинку.

Свідок ОСОБА_8 показав, що одночасно він на своїй, а відповідач на своїй земельних ділянках почали будівництво жилих будинків. На той час ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю. Усі будівельні роботи виконували найняті будівельники, а не особисто сторони. За чиї кошти був побудований жилий будинок йому не відомо.

Свідок ОСОБА_9 показав, що на замовлення ОСОБА_3 привозив для будівництва спірного жилого будинку пісок і щебінь. Оплачував вартість та доставку цих матеріалів ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_10 показав, що у 1999р. особисто на замовлення ОСОБА_3 приймав участь у будівництві спірного жилого будинку як будівельник. У цьому році були побудовані стіни, фронтони та шиферна крівля будинку. ОСОБА_2 він не бачив на будівництві.

Свідок ОСОБА_11, матір відповідача, показала, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 почали проживати однією сім'єю у 1996р. і прожили спільно 2 чи 3 роки, а потім припинили спільне проживання. У 1999р. відповідач почав будівництво жилого будинку та побудував обидва поверхи та шиферну крівлю. У 2000-2001 роках в будинку були встановлені вікна, двері, оштукатурені стіни, підключений до електричної мережі, обладнано газо- і водопостачання. Побудований жилий будинок за особисті коши відповідача.

Свідок ОСОБА_12 показала, що на час вселення сторін з сином позивачки у спірний жилий будинок будиництво його було в цілому завершено і сторони проживали разом.

Свідок ОСОБА_13 показав, що бачив з 2000р. як будувався спірний жилий будинок і сторони на цей час проживали разом. За чиї кошти велось будівництво йому не відомо.

Свідок ОСОБА_14 показала, що під час будівництва сторони проживали однією сім'єю, але за чиї кошти будувався жилий будинок їй не відомо.

Свідок ОСОБА_15 показала, що на час будівництва спірного жилого будинку сторони проживали разом і разом приходили до неї в гості. Станом на 2001р. були побудовані стіни спірного будинку та крівля. За чиї кошти здійснювалось будівництво спірного будинку, хто оплачував вартість будівельних матеріалів їй не відомо.

Свідок ОСОБА_16 показав, що з позивачкою знайомий, але спільно з нею однією сім'єю не проживав.

Тобто наведені докази не підтверджують участь позивачки працею та грошовими коштами у набутті спірного жилого будинку.

Не надала позивачка і суду письмової угоди між нею та відповідачем про створення спільної сумісної власності на жилий будинок, доказів фінансування вартості будівельних робіт та придбання будівельних матеріалів.

З наданих відповідачем документів на придбання будівельних матеріалів слідує, що саме він у період з 1999р. до листопада 2003р. оплачував вартість будівельних матеріалів і обладнання, (т. 2, а.с. 3-18).

З доданих особисто позивачкою до позовної заяви фото та коментарів до цих фото слідує, що спірний жилий будинок в цілому був побудований станом на 2002р. і свій день народження 20.05.2003р. позивачка святквала саме у цьому будинку, (т. 1, а.с. 13-14,16).

Оскільки спірний жилий будинок був побудований до листопада 2003р., тобто до реєстрації шлюбу сторонами у справі, і позивачка не надала суду будь-яких допустимих доказів її участі грошовими коштами та працею у набутті цього майна, суд дійшов до обґрунтованого висновку, що її позовні вимоги є безпідставними і задоволенню не підлягають.

Крім того, ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ п. 15 постанови від 07.02.2014р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (ст. 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна.

Положення ч.2 ст. 331 ЦК України слід розуміти у системному звязку із положеннями ст. 182 ЦК України щодо державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, яка не передбачає жодних винятків. Як правило, усі обєкти нерухомого майна в силу своєї специфіки після завершення будівництва підлягають прийняттю в експлуатацію та державній реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004р. №1952-IV з наступними змінами права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже моментом виникнення права власності на новостворене нерухоме майно є момент його державної реєстрації.

З цього випливає, що визнання права власності на обєкт незавершеного будівництва (на недобудоване нерухоме майно) в судовому порядку ЦК не передбачено.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 19.09.2011р. в справі №3-82гс11/32/14.

Таким чином, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку, за виключенням, виходячи з положень ст. ст. 60, 69, 70 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, незавершений будівництвом будинок, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя з визначенням часток, (постанова Верховного Суду України №6-37цс 13 від 15.05.2013р.).

Станом на цей час спірний жилий будинок не прийнятий до експлуатації і право власності на нього в установленому законом порядку не зареєстроване.

Як видно з матеріалів справи суд першої інстанції у відповідності до положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, розяснював позивачці вимоги закону та її право змінити позовні вимоги, але вона відмовилась.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову позивачки у звязку з його безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги вищевикладені обставини не спростовують, тому колегія суддів не приймає їх до уваги.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, немає.

Відповідно з вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, а зібраним доказам дана вірна оцінка.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 липня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області В.Ф.Парапан

ОСОБА_4

ОСОБА_17