Ухвала

іменем україни

18 травня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Одеська міська рада, комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Пересипьский», Інспекція державного архітектурного-будівельного контролю в Одеській області, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, стягнення моральної шкоди; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва; за позовом Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради до ОСОБА_5, треті особи: Одеська міська рада, комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Пересипьский», Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про знесення самочинно збудованого об'єкта, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2006 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом, у якому просили усунути перешкоди у користуванні їх власністю - житловим будинком АДРЕСА_1 - шляхом зобов'язання ОСОБА_5 знести самочинне будівництво житлового будинку, який вона будує на сусідній земельній ділянці, та стягнути з відповідача на користь кожного з них по 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої її неправомірними діями.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обґрунтовували свої вимоги тим, що будівництво житлового будинку відповідачем проводиться на відстані менше 1 м від їхньої літньої кухні під літ. «Б», у зв'язку із чим повністю закривається стіна кухні, що позбавляє їх можливості належно доглядати за своїм майном, погіршується інсоляція земельної ділянки, а з даху будинку ОСОБА_5 на літню кухню потрапляють опади, що призводить до підвищеної вологості стін та пошкодження їх майна.

У грудні 2006 року Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради звернулось до суду з позовом, у якому просило зобов'язати ОСОБА_5 за власний рахунок знести самочинне будівництво (житловий будинок), посилаючись на те, що остання без дозвільних документів та затвердженого проекту на проведення будівельних робіт, з порушенням державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів, самовільно розпочала будівництво двоповерхового житлового будинку, який не можливо привести у відповідність з будівельними нормами і правилами.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2007 року провадження у справі зупинено на підставі п. 5 ч. 1 ст. 201 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25 грудня 2012 року відновлено провадження у справі.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2013 року провадження у справі зупинено на підставі п. 5 ст. 202 ЦПК України. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 березня 2014 року відновлено провадження у справі.

У травні 2014 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому просила усунути перешкоди у користуванні належним їй житловим будинком шляхом знесення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 самочинно побудованої літньої кухні під літ. «Б» у складі їх домоволодіння. ОСОБА_5 обґрунтовувала свої вимог тим, що літня кухня побудована ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на самій межі з її земельною ділянкою, з порушенням будівельних норм та правил.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року, позов ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково, позов Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5 знести за власний рахунок об'єкт самочинного будівництва незавершений будівництвом житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2 та стягнуто з останньої на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та закрити провадження у частині вимог Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, а у решті справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 частково, задовольняючи позов Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради повністю, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_5 повністю, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що незавершений будівництвом житловий будинок, розташований по АДРЕСА_2, є об'єктом самочинного будівництва, а тому підлягає знесенню. Разом з тим, літня кухня літ. «Б» входить до складу домоволодіння ОСОБА_3, яке належить йому на праві власності, а тому не є самовільним будівництвом.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 22 грудня 1994 року ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 478 кв. м, у якому він проживає разом з дружиною ОСОБА_4

15 квітня 2005 року ОСОБА_5 за договором дарування набула у власність домоволодіння з надвірними спорудами по АДРЕСА_2, яке складається з житлового будинку літ. «А», сараю літ. «Б», вбиральні літ. «В», та розташоване на земельній ділянці площею 249 кв. м, що межує із земельною ділянкою позивача.

У 2006 році ОСОБА_5 знесла житловий свій будинок з господарчими спорудами та без дозвільних документів, без затвердженої проектної документації самочинно розпочала на земельній ділянці будівництво двоповерхового житлового будинку. Відповідно до технічної документації на новобудову, адреса вказаного будинку - АДРЕСА_3.

28 березня та 31 травня 2006 року приписами Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (далі - Інспекція ДАБК) за № 15 та № 21 ОСОБА_5 зобов'язано надати проектно-правові документи на проведення будівництва житлового будинку, а у випадку ненадання, усунути виявлені порушення щодо самочинної забудови.

Оскільки відповідач не усунула виявлені порушення, 02 червня 2006 року Інспекцією ДАБК відносно ОСОБА_5 складено протокол про порушення у сфері містобудування, на підставі якого постановою від 05 червня 2006 року № 246 останню притягнуто до адміністративної відповідальності.

Згідно з будівельно-технічним висновком від 16 листопада 2006 року двохповерховий житловий будинок ОСОБА_5 під літ. «Г» побудований на відстані менше 1 від літньої кухні літ. «Б», яка належить позивачу за первісним позовом, внаслідок чого значно погіршилася інсоляція земельної ділянки останнього та загальний технічний стан кухні, земельна ділянка перебуває у тіні глибиною не менше 0,7 м, крім того, зазначено, що усунення негативних наслідків та впливу будівництва без його зносу неможливе.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 28 лютого 2014 року будівництво відповідає санітарним нормам, однак не відповідає державним та протипожежним нормам, оскільки розташоване на відстані менше 1 м від літньої кухні позивача з порушенням протипожежних розривів між будинками.

Цим висновком також встановлено, що провести перебудову житлового будинку відповідачки з метою усунення виявлених порушень державних будівельни норм та правил є неможливим.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

За правилом п. 1 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абз. 1 п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за КАС України (ст. 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК України, в разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Вирішуючи спори про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, де позов заявлений суб'єктом владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення контролю, у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва (ч. 7 ст. 376 ЦК України), судам слід перевіряти, чи не є відносини між сторонами публічно-правовими та чи підлягає зазначений спір вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року № 6-137цс14 та від 24 червня 2015 року № 6-381цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Проте розглянувши спір у порядку цивільного судочинства, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що позивач - Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради - звернувся до суду як суб'єкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення контролю у сфері містобудування у зв'язку з порушенням забудовником вимог законодавства з питань будівництва та містобудування.

Нормами ст. 7 Закону України «Про основи містобудування» визначено, що державне регулювання у сфері містобудування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування, а також центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері містобудування, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Суди не врахували, що даний спір в частині позовних вимог Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради не підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства, оскільки такі відносини між сторонами є публічно-правовими.

За правилами ч. 1 ст. 205, ч. 1 ст. 340 ЦПК України, судове рішення підлягає скасуванню в касаційному порядку із закриттям провадження у справі у разі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, провадження у справі в частині позовних вимог Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради до ОСОБА_5, треті особи: Одеська міська рада, комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Пересипьский», Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про знесення самочинно збудованого об'єкта необхідно закрити.

Крім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про знесення самочинно побудованої літньої кухні під літ. «Б», суди не звернули уваги на висновок судової будівельно-технічної експертизи, яким встановлено, що будівництво літньої кухні під літ. «Б», що знаходиться на території домоволодіння позивача ОСОБА_3 по АДРЕСА_1, здійснено без відступу від межі, чим порушено п.3.25 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», зокрема, не забезпечено нормативно передбаченої відстані 1,0 м від зовнішньої стіни досліджуваної будівлі до межі з сусідньою земельною ділянкою, що належить ОСОБА_5, необхідної для її догляду та здійснення поточного ремонту.

Разом з тим, задовольняючи первісні позовні вимоги про знесення самочинного будинку, суди не дали оцінки доводам ОСОБА_5, що позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обґрунтовані саме тим, що розташування побудованого ОСОБА_5 житлового будинку створює умови для руйнування їх літньої кухні під літ. «Б», яка відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи, є самочинно добудованою з відступом від будівельних норм та правил.

Таким чином, суди у повному обсязі не з'ясували питання необхідності знесення самочинної прибудови до літньої кухні під літ. «Б», з метою усунення виявлених порушень державних будівельних норм та правил при будівництві спірних літньої кухні та житлового будинку без знесення останнього.

Враховуючи наведене, посилання суду першої інстанції у рішенні на те, що наявна самочинна прибудова до літньої кухні під літ. «Б» площею 12,7 кв. м здійснена ОСОБА_3 в сторону земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні та ні яким чином не порушує права та охоронювані законом інтереси ОСОБА_5, суперечить вищевказаному висновку судової будівельно-технічної експертизи та іншим матеріалам справи, тому рішення місцевого суду, з яким погодився апеляційний суд, про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог не ґрунтується на вимогах закону та є передчасним.

Крім того, установлено, що у судовому засіданні апеляційної інстанції 13 жовтня 2015 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 пояснив та надав суду докази, що ОСОБА_5 здійснила відчуження належного їй спірного домоволодіння ОСОБА_8 на підставі договору дарування 9/10 частини вказаного вище домоволодіння, а також на підставі договору купівлі-продажу 1/10 частини цього домоволодіння. Як убачається із журналу судового засідання (а.с. 115-117, т. 3) вказані докази не були долучені до матеріалів справи.

Разом з тим, відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником спірного будинку є ОСОБА_8, відповідно до договорів дарування та купівлі-продажу від 16 квітня 2015 року.

Отже, залишаючи без змін рішення місцевого суду в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом знесення самочинного будівництва, апеляційний суд не звернув уваги, що зобов'язати вчинити такі дії можливо лише власника, а не інших осіб.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Таким чином, при новому розгляді справи суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України необхідно вирішити питання про залучення належного відповідача до участі у справі, оскільки апеляційний суд в силу вимог процесуального закону не наділений правом вчинення вказаної процесуальної дії.

Крім того, при новому розгляді справи суду першої інстанції суду необхідно звернути увагу, що звертаючись у травні 2014 року ОСОБА_5 із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, остання вже не була власником вказаного будинку.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій у порушення вимог статей 213, 214 ЦПК України на вказані вище положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін не перевірили, не встановили всіх фактичних обставин справи, не дотрималися вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не застосували норми права, які підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Враховуючи викладене, судами неправильним застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а тому відповідно до вимог ч. 2 ст. 388 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року в частині позовних вимог Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради до ОСОБА_5, треті особи: Одеська міська рада, комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Пересипьский», Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про знесення самочинно збудованого об'єкта скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року в частинні вирішення позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Одеська міська рада, комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Пересипьский», Інспекція державного архітектурного-будівельного контролю в Одеській області, Суворовська районна адміністрація Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, стягнення моральної шкоди; та зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, ОСОБА_6, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення самочинного будівництва, скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук

Судді: В.С. Висоцька

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська