Справа № 456/4685/15 Головуючий у 1 інстанції: Янко Б.Я.
Провадження № 22-ц/783/2315/16 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування Стрийської районної державної адміністрації про відібрання малолітньої дитини, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2016 року позов задоволено. Зобов'язано відібрати малолітню ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у особи, яка незаконно її утримує - ОСОБА_6, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та передати її ОСОБА_4. Вирішено питання судових витрат. Рішення в частині відібрання дитини та повернення її позивачу допущено до негайного виконання.

Дане рішення оскаржила ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову. Вважає рішення незаконним, таким, що підлягає скасуванню з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та таке, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд не взяв до уваги те, що відповідач, батько малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_7, останніх чотири роки на законних підставах проживав разом зі своєю сім'єю, дітьми, в тому числі і позивачкою-дружиною ОСОБА_8 в Італії в м.Портогруаро. По даний час відповідач продовжує проживати в Італії разом з донькою ОСОБА_2, має там постійне місце проживання, офіційно працює, матеріально забезпечує свою родину, дітей та позивачку-дружину, сплачує податки і позивачці відомо його місце перебування. Крім цього, судом не взято до уваги те, що малолітня ОСОБА_2 з восьми місяців від народження по даний час, а саме чотири з половиною роки постійно проживає в Італії разом з батьком ОСОБА_2, вона там прописана, регулярно відвідує дошкільний навчальний заклад. Також, судом не враховано інтересів малолітньої дитини, не витребувано висновок опікунської ради м. Портогруаро, Італія.

Сторони та представник третьої особи в судове засідання не з'явилися. Однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності, зважаючи на те, що особи, які беруть участь у справі належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 ЦПК України, те, що інтереси сторін у судовому засіданні захищали їх представники, а від органу опіки та піклування до суду надійшли письмові пояснення по суті справи та заява з проханням про розгляд справи у відсутності їх представника.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача в заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали цивільної справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви ОСОБА_4, мати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до суду з даним позовом до батька дитини ОСОБА_2 про її відібрання, посилаючись, зокрема і на ст. 162 СК України, з тих підстав, що рішенням суду, яке набрало законної сили місце проживання, зокрема, і згаданої дитини, визначено з нею. Батько ж дитини, незважаючи на чинне рішення суду фактично протиправно та незаконно утримує вказану дитину у себе, за кордоном, у Республіці Італія.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 160-162 СК України та задовольняючи позов, виходив з того, що судом встановлено, що дочка сторін ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 р .н. знаходиться за кордоном, а саме в Республіці Італія разом з батьком, відповідачем по справі - ОСОБА_2 Позивач ОСОБА_4 надавала письмову згоду на тимчасову поїздку за кордон в Італію та інші країни Шенгенської угоди, терміном з 28.11.2014 року по 28.11.2015 року своїм малолітнім дітям: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 у супроводі батька, тобто ОСОБА_2 Однак відкликала таку 9.02.2015 року. Рішенням же суду, яке набрало законної сили, визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, з матір'ю - ОСОБА_4. Крім цього, представником відповідача не було подано суду жодних переконливих доказів, які б засвідчили правомірність дій відповідача щодо утримання дитини за кордоном.

Колегія суддів, вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги таких не спростовують.

Так, відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Стаття 161 СК України вказує про те, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Статтею ж 162 передбачено, щоякщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.

Як встановлено судом першої інстанції, вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, - сторони на даний час перебувають у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилось двоє дітей, зокрема, і ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, яку стосується спір (свідоцтво про шлюб, свідоцтва про народження дітей а.с. 107, 108, 109).

З 2011 року сторони будучи, і до сьогодні залишаючись громадянами України, проживали у Республіці Італії, де у них народилась друга донька. З осені 2014 року, через непорозуміння між сторонами, позивач, покинувши з дітьми Італію, повернулась проживати на територію України. Слід наголосити, що сторони та їх діти мають місця проживання на Україні, такі зареєстровані у встановленому законом порядку та реєстрація таких не скасована.

Діти з позивачем зареєстровані у АДРЕСА_2. Відповідач же у АДРЕСА_1. (довідки Адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Львівській області, Стриганцівської сільської ради та Дашавської селищної ради а.с. 114, 116, 117, 120).

Відповідач, приїхавши на Україну та отримавши 25.11.2014 року згоду від позивача на тимчасову поїздку дітей за кордон до 28.11.2015 року у супроводі батька, покинувши з дитиною сторін ОСОБА_2 Україну, поїхав у Республіку Італію, де перебуває з дитиною до сих пір.

9.02.2015 року позивачем відкликано свою заяву про надання згоди на тимчасову поїздку за кордон у супроводі батька. (заява про відкликання заяви а.с. 110).

Незважаючи на це дитина сторін, без згоди матері продовжувала перебувати за кордоном. Батько дитини до матері не повернув та відповідно між сторонами виник спір з приводу місця проживання дітей.

Перебування дитини сторін ОСОБА_2 з батьком останній обґрунтовував, через свого представника тим, що там для неї створені всі умови для проживання, вона там відвідує дитячий садок та не бажає повертатись в Україну (рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.05.2015 року у справі №456/67/15-ц а.с. 4-7).

У зв'язку із виниклим спором позивач звернулась до суду з позовом про визначення місця проживання дітей та такий судом задоволений 19.05.2015 року та місце проживання дітей визначено з позивачем. Таке рішення набрало законної сили 6.10.2015 року (ухвала апеляційного суду Львівської області про залишення вказаного рішення без змін а.с. 23-25).

Незважаючи на постановлене рішення суду, відповідач таке не виконує і надалі продовжує утримувати дитину сторін ОСОБА_2 в Республіці Італії, з аналогічних причин які наведені вище його представником і у суді апеляційної інстанції. По суті вважаючи, що проживаючи з ним інтереси дитини будуть краще захищені.

У зв'язку із невиконанням батьком дитини рішення про визначення місця проживання дітей, що набрало законної сили, позивач звернулась до суду з даним позовом, у якому просить відібрати у відповідача дитину та передати її їй.

Із наведеного вбачається, що батько дитини сторін (відповідач по справі), всупереч рішенню суду про визначення місця проживання дітей сторін, самочинно, без згоди позивача продовжує утримувати дитину сторін за своїм місцем перебування за кордоном, змінивши таким чином її місце проживання, яке визначено рішенням суду. Жодних обґрунтованих доводів правомірності (законності) такої поведінки ним не наведено.

Доводи про те, що у такому випадку інтереси дитини будуть більш захищені жодного значення не мають, оскільки питання захисту інтересів дитини при проживанні з тим чи іншим із батьків вирішувалось при розгляді справи про визначення місця проживання дитини.

Жодних доказів про те, що повернення дитини до визначеного місця проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я, чи мала місце зміна обставин так, що повернення дитини суперечитиме її інтересам, - суду не представлено.

Доводи представника відповідача про перебування позивача у відрядженні за межами України та фактично усунення від виховання другої дитини сторін не слід вважати обґрунтованими, оскільки перебування у відрядженні за характером роботи жодним чином не свідчить про ухилення від виконання своїх материнських обов'язків, зважаючи також і на те, що як ствердила сама представник відповідача друга дитина сторін, на час перебування матері у відрядженні перебуває з дідом та бабцею.

Зважаючи на вказане, рішення суду слід вважати таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону, доводи ж апеляційної скарги такого не спростовують.

Крім цього, слід вказати і про те, що такі дії батька по роз'єднанні малолітніх сестер суперечать їх правам на спілкування, спільний розвиток та виховання за єдиним, визначеним рішенням суду місцем проживання з матір'ю.

Так, із змісту преамбули Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року вбачається, що держави учасниці Конвенції визнають, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння.

Ч.1 ст. 3 Конвенції вказує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ч.1 ст. 8 Конвенції держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Ч.1 ст. 9 ж передбачає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Ст. 16 вказує, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та таку відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_6 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2016 року - відхилити.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 січня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: В.Я. Бакус

Т.А. Гірник