ухвала

іменем україни

18 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Гвоздика П.О., Завгородньої І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_6, про визнання недійсним договору позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_7 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 27 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_5 було укладено нотаріально посвідчені окремі договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, розташованих на АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_4 перебував за межами України, з серпня 2013 року відповідачем щодо придбання нерухомого майна вели переговори його батьки і було узгоджено, що вартість майна складатиме 16 500 доларів США, які будуть виплачуватися частинами.

На момент укладення договорів купівлі-продажу його батьки сплатили відповідачу 8 000 доларів США, а решту коштів обумовили сплатити згодом.

У нотаріуса було оформлено три договори: два договори купівлі-продажу, які передали йому і договір позики, який передали відповідачу. Оригінал договору позики відповідач мала повернути при повному розрахунку за майно.

Позивач зазначає, що батьки повністю розрахувалися із відповідачем за житловий будинок і земельну ділянку у березні 2014 року, але оригінал договору позики відповідач їм не повернула, посилаючись на зайнятість у зв'язку із її від'їздом за межі України та пообіцяла передати договір при поверненні в Україну, чого зроблено не було.

Навпаки, звернулася до суду і рішенням від 16 липня 2015 року з нього стягнуто на користь відповідачки заборгованість за договором позики.

Його заява у правоохоронні органи щодо намагання відповідачем шахрайським шляхом заволодіти його грошовими коштами залишилася не розглянутою.

Посилаючись на те, договір позики вчинений внаслідок обману, оскільки коштів відповідач йому не передавала, а борг виник лише з договорів купівлі-продажу, позивач просив визнати недійсним укладений 27 грудня 2013 року між ним та відповідачем договір позики, за умовами якого відповідач передала йому 135 300 грн, що становить 16 500 доларів США та стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 просять скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що 27 грудня 2013 року між сторонами укладено у простій письмовій формі договір позики, за яким відповідач передала у власність позивачу, а останній прийняв строком до 01 липня 2014 року грошові кошти у розмірі 135 300 грн, що становить 16 500 доларів США, які позивач зобов'язувався повернути відповідачу до 01 липня 2014 року у доларовому еквіваленті.

Передачу грошей здійснено до підписання цього договору, факт підписання якого позивачем свідчить про отримання ним усієї зазначеної суми та про відсутність будь-яких претензій, які б стосувалися цього питання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що оскаржуваний договір позики не суперечить вимогам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, учасники правочину є цивільно-дієздатними, правочин спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, примусу на вчинення правочину чи наявності факту що одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону оману щодо обставин, які мають істотне значення, а тому прийшов до обґрунтованого висновку, що підстави для визнання договору позики недійсним відсутні.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, про неповне з'ясування обставин справи, оскільки суди попередніх інстанцій не допитали заявлених ним свідків, а також відповідача і третю особу, не можуть бути взяті до уваги, оскільки з'являтися в судове засідання - це право особи, а не обов'язок.

Крім того, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, недійсність правочину - це недодержання сторонами певних вимог в момент його вчинення пояснення свідків, то пояснення свідків щодо інших обставин чи з інших підстав не можуть бути взятими до уваги.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 12 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних про визнання правочинів недійсними», не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального та матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 30 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко П.О. Гвоздик І.М. Завгородня