Комінтернівський районний суд м.Харкова
Провадження № 4-с/641/30/2016 Справа № 641/4537/16-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2016 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Мельник І.М.

за участю секретаря Севостяновій О.М.

за участю представника скаржника ОСОБА_1

заінтересованої особи ОСОБА_2

заінтересованої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі Комінтернівського районного суду в м. Харкова скаргу ОСОБА_4 на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 Володимирівни, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_6 звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова із скаргою на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 Володимирівни в який просить визнати незаконною та скасувати постанову державного виконавця Московського відділу ДВс ХМУЮ ОСОБА_3 про відкриття виконавчого провадження у звязку із пропуском подання виконавчого провадження до виконання (1 рік).

Визнати незаконними дії державного виконавця Московського відділу ДВС ХМУЮ ОСОБА_3 щодо опису та арешту майна боржника від 21.03.2016 року, оскільки вилучене майно не є власністю боржника.

Зобовязати державного виконавця Баранову В.В. повернути належне сину скаржника ОСОБА_7 майно, а саме компютер та принтер.

В обґрунтування зазначила, що під час арешту майна 21.03.2016 року державним виконавцем Барановою В.В. було арештовано майно яке належить ОСОБА_8. В складеному акті було вказано, що рішення було винесено Московським районним судом м. Харкова, згодом заявнику стало відомо, що рішення було винесено Комінтернівським районним судом м.Харкова. Крім того виконавчий лист було видано 01.07.2013 року, а виконавче провадження було відкрито 30.04.2015 року тоді як строк предявлення для виконання 1 рік. Жодних постанов на адресу заявника не надсилалось, належним чином не повідомляли, не пропонували сплатити заборгованість добровільно. Вважає дії державного виконавця незаконними стосовно опису та арешту належного іншій особі майна , а саме її сину .

В судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав, наполягав на її задоволенні в повному обсязі з викладених у скарзі підстав.

Державний виконавець Московського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3 проти задоволення скарги заперечувала, та вказала, що нею винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.04.2015 року по виконавчому провадженню № 47686129 за виконавчим листом від 01.07.2013 року № 641/2661/13-ц виданий Комінтернівським районним судом м. Харкова, відкритого за заявою стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» від 28.04.2015 року.

Постанову винесено згідно Закону України «Про виконавче провадження» про її винесення було повідомлено стони виконавчого провадження. 30.04.2015 року нею винесена постанова про накладення арешту на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

21.03.2016 року нею було вчинено дії направлені на примусове виконання виконавчого листа, а саме за місцем проживання боржника ОСОБА_6 було виявлено та описано майно яке державний виконавець в подальшому оцінив для можливості подальшої реалізації з метою погашення заборгованості перед стягувачем.

Крім того зазначила, що дійсно в вищезазначених постановах на день їх формування було допущено описки в назві суду який видав виконавчий лист. Однак постановою про виправлення описки від 05.05.2016 року дані недоліки було усунено. В звязку із чим дану постанову було відправлено до Державного реєстру.

Заперечувала проти визнання незаконним її дій в про відкриття виконавчого провадження від 30.04.2015 року в звязку із пропуском подання виконавчого листа до виконання, так як датою набрання рішенням законної сили є 14.06.2013 року.

25.09.2013 року вперше винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження, однак 07.04.2014 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого провадження стягувачу.

20.06.2014 року вдруге було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження, однак 11.09.2014 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого провадження стягувачу.

Посилалась на ст. 23 ЗУ «Про виконавче провадження» , що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Тобто останні строк предявлення виконавчого листа до виконання стягувачем є 11.09.2015 року.

Також вказала ,щодо права безпосередньо звернутися до суду особи яка заявляє про своє право на описане та вилучене майно державним виконавцем . тому вимога щодо повернення майна ОСОБА_8 є необґрунтованою та недоведеною .

Представник ПАТ КБ «Приватбанк» , який є стягувачем за виконавчим провадженням заперечував проти скарги ОСОБА_6 та зазначив ,що тривалий час спілкується з заявником ОСОБА_6 яка є боржником по виконавчому провадженню з вимогою погасити заборгованість перед банком за кредитною угодою, однак ОСОБА_6 в різний спосіб уникає сплати боргу за кредитом договором перед банком . Вказує про наявність правових підстав щодо відкриття виконавчого провадження 30.04.2015 року та вчинення державним виконавцем примусових дій направлених на опис та арешт майна боржника ОСОБА_6

Суд заслухавши учасників судового засідання , дослідивши матеріали справи, давши добутому правової оцінки приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлені наступні факти.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14 травня 2013 року по справі №641/2661/13-ц вирішено стягнути зі ОСОБА_6 заборгованість за кредитним договором у розмірі 34 451,32 грн.

На виконання рішення від 01.07.2013 року Комінтернівським районним судом м. Харкова ПАТ КБ «Приватбанк» видано виконавчі листи.

25.09.2013 року вперше винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження, однак 07.04.2014 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого провадження стягувачу.

20.06.2014 року вдруге було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження, однак 11.09.2014 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено постанову про повернення виконавчого провадження стягувачу.

30.04.2015 року державний виконавець Московського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_3 винесла постанову про відкриття виконавчого провадження від 30.04.2015 року по виконавчому провадженню № 47686129 за виконавчим листом від 01.07.2013 року № 641/2661/13-ц виданий Комінтернівським районним судом м. Харкова, відкритого за заявою стягувача ПАТ КБ «Приватбанк» від 28.04.2015 року.

30.04.2015 року нею винесена постанова про накладення арешту на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.

21.03.2016 року нею було вчинено дії направлені на примусове виконання виконавчого листа, а саме за місцем проживання боржника ОСОБА_6 було виявлено та описано майно, та складено акт опису та арешту майна від 21.03.2016 року.

Постановою про виправлення описки від 05.05.2016 року державним виконавцем Барановою В.В. усунено недоліки в вищезазначених постановах від 30.04.2015 року .

Рішення суду боржником добровільно виконане не було.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження є, крім іншого, завершальною стадією судового провадження і являє собою сукупність дій визначених Законом органів і посадових осіб, спрямованих на примусове виконання, зокрема, рішень судів на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначені цим Законом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 6 Закону «Про виконавче провадження» на державного виконавця покладено обовязок використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону, державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Задля забезпечення належного і своєчасного виконання рішень державний виконавець наділений широким колом повноважень, передбачених невичерпним переліком частини 3 ст. 11 Закону, зокрема: проводити перевірку виконання боржниками рішень; безоплатно одержувати від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в т. ч. конфіденційну; безперешкодно входити до приміщень і сховищ, що належать боржникам або зайняті ними, проводити огляд цих приміщень, відкривати та опечатувати такі приміщення; звертатися до суду з поданням про розшук боржника, про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла боржника; викликати фізичних осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи внутрішніх справ; залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; вимагати від боржників - фізичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; з метою профілактичного впливу повідомляти органам державної влади, громадським обєднанням, трудовим колективам і громадськості за місцем проживання або роботи особи про факти порушення нею вимог законодавства про виконавче провадження; у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням; залучати до проведення чи організації виконавчих дій субєктів господарювання, в тому числі на платній основі, здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» Строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються:

1) пред'явленням виконавчого документа до виконання;

2) частковим виконанням рішення боржником;

3) наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

2. Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

3. У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення виконавчого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, - з моменту закінчення дії відповідної заборони.

Відповідно до ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації

Відповідно до ст. 57 ЗУ «Про виконавче провадження» Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

2. Арешт на майно боржника може накладатися державним

виконавцем шляхом:винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей

боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у

банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час

відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна. Проведення опису майна боржника здійснюється не пізніше ніж

протягом місяця з моменту отримання інформації про місцезнаходження майна.

3. Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

5. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

Відповідно до ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» зняття арешту з майна Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ч. ч. 1, 2 ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обовязковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх обєднаннями на всій території України.

Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Крім того, суд зобовязаний враховувати не тільки норми національного законодавства, а й прецеденту практику Європейського Суду з прав людини зокрема, щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує справедливий упродовж розумного строку судовий розгляд, завершальною стадією якого є виконання судового рішення.

Так, у своїх рішеннях від 29.06.2004 року по справі «ОСОБА_1 проти України», від 20.07.2004 року в справі «Шмалько проти України», від 27.07.2004 року у справі «Ромашов проти України», від 09.11.2004 року у справі «Бакай та інші проти України», від 11.01.2005 року у справі «Дубенко проти України», від 22.02.2005 року у справі «Шаренок проти України», від 05.04.2005 року у справі «Вараниця проти України», від 19.04.2005 року у справах «Піряник проти України», «Долгов проти України», «Щербанов проти України», від 03.05.2005 року у справі «Василенков проти України», від 07.06.2005 року у справі «Фукльов проти України», від 21.06.2005 року у справі «ОСОБА_9 проти України», від 13.09.2005 року у справі «Лютих проти України», від 06.09.2007 року у справах «Шамрай проти України», «Лозинський та інші проти України» Європейський Суд з прав людини відзначив, що право на суд, закріплене в ч. 1 ст. 6 Конвенції, було б лише ілюзією, якщо б держави допускали такий стан речей, коли рішення національних судів залишалися б невиконаними. З посиланням на свою попередню прецедентну практику, сформульовану в його попередніх аналогічних справах, Європейський Суд зазначив, що тлумачення ч. 1 ст. 6 Конвенції винятково як такої, що стосується доступу до суду та процедури розгляду справи у суді, було б несумісним із принципом верховенства права, який держави-учасниці зобовязались дотримувати, ратифікуючи Конвенцію. Зважаючи на це, виконання рішення будь-якого суду повинно розглядатись у світлі вимог ст. 6 Конвенції як складова частина «процесу у справі» (trial).

Таким чином Європейський Суд дійшов висновку, що неспроможність держави вжити належних заходів для виконання рішення суду впродовж строку, визначеного національним законодавством, означає позбавлення ч. 1 ст. 6 Конвенції її корисного значення.

У звязку з цим, Європейський Суд з прав людини зазначив, що затримання виконання судового рішення може бути виправданим лише за виняткових обставин. Проте, в будь-якому разі, таке затримання не може бути настільки довгим, аби була знищена сама сутність того права, яке захищається частиною 1 ст. 6 Конвенції.

Крім того, Європейський Суд майже в кожному своєму рішенні проти України стосовно надто тривалого виконання судових рішень національних судів вказував, що неможливість особи домогтися виконання судового рішення на свою користь становить втручання в право цієї особи на мирне володіння своїм майном, яке закріплене у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У звязку з вищезазначеним суд не вбачає підстав для визнання дій державного виконавця Московського ВДВС Харківського МУЮ ОСОБА_3. протиправними, а вимоги скаржника необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 383 388 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_4 на дії державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби ОСОБА_5 Володимирівни відмовити

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 5-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя -ОСОБА_10