Справа № 495/8310/15-ц
З а о ч н е р і ш е н н я
24 березня 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого одноособово судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Мамончик К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Євролізинг Україна» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, -
В мережі Інтернет ОСОБА_1 знайшов оголошення про продаж автомобіля «Toyota Rav 4» комплектації «Active» за 550 000,00 гривень. Подзвонивши по зазначеному в оголошенні телефону, він зясував, що автомобіль і продавець знаходяться у м. Первомайськ Миколаївської області. Також на його запитання особа, із якою він спілкувався пояснила, що автомобіль належить лізинговій компанії та відповідає тим характеристикам, які зазначені у описовій частині оголошення.
26 червня 2015 року ОСОБА_1 приїхав за вказаною адресою, де розташований офіс товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна». В усній формі представники ТОВ «Євролізинг Україна» розяснили, що ОСОБА_1 повинен спершу сплатити передплату за транспортний засіб в сумі 55 000,00 (пятдесят пять тисяч) гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Євролізинг Україна», після чого вони підпишуть договір і протягом декількох днів ТОВ «Євролізинг Україна» передасть ОСОБА_1 в користування предмет лізингу. Під впливом працівників ТОВ «Євролізинг Україна», які наполягали на негайній оплаті авансового платежу, в той же день, 26.06.2015 року о 10.30 ОСОБА_1 сплатив на рахунок суму 55 000,00 гривень та 550 гривень комісії банку за переказ готівки, що підтверджується відповідним квитанціями № N04Т737859.
ОСОБА_1 зауважив, що на першій сторінці договору зазначався автомобіль іншої комплектації «Comfort», тоді як він бажав придбати автомобіль Toyota Rav 4 «Active». Натомість, представник ТОВ «Євролізинг Україна» запевнила, що то просто стандартний бланк договору, який не стосується його, всі умови їхньої домовленості залишаються в силі. Крім того, ОСОБА_1 було надано бланк заяви про зміну предмету договору, в якому запропонували зазначити всі бажані характеристики транспортного засобу, про які сторони попередньо домовлялися.
10 липня 2015 року ОСОБА_1 було сплачено 150 гривень авансового платежу.
З моменту сплати авансового внеску до дня звернення до суду з цим позовом, ТОВ «Євролізинг Україна» не передало автомобіль ОСОБА_1. Неодноразові звернення із запитами про надання інформації були проігноровані. На дзвінки ОСОБА_1, останньому повідомляли про те, що п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.
На думку ОСОБА_1, такі умови Договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише Лізингоодержувача, усуваючи відповідальність Лізингодавця, не надають право Лізингоодержувача вимагати дострокового розірвання договору без застосування штрафних санкцій, передбачають покладення на нього штрафу за дострокове розірвання договору і надають Лізингодавцю право не повертати суму комісії за організацію договору у випадку дострокового розірвання договору Лізингоодержувачем.
Відповідно до ст.. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими та такі, що суперечать принципу добросовісності, наслідками недотримання якого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача.
Оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним в силу статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Відповідач застосовував нечесну підприємницьку практику, включивши у договір із споживачем умови, які є несправедливими та такі, що суперечать принципу добросовісності, наслідками недотримання якого є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду Позивача, так і в силу статті 220 ЦК України, оскільки договір не було посвідчено нотаріально.
Позивач в судове засідання не зявився, його представник ОСОБА_3, надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю, та просила суд задовольнити позовні вимоги. Проти заочного розгляду справи не заперечує.
Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі.
Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
У відповідності до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу звукозаписувальним засобом не здійснюється.
Суд у звязку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не зявився, у порядку заочного розгляду справи.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів для встановлення характеру взаємовідносин сторін та фактичних обставин справи, а також маючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд вважає за можливим заочно розглядати справу у відсутності відповідача та задовольнити позовні вимоги.
10 липня 2015 року Позивачем було сплачено 150 гривень авансового платежу, що підтверджується квитанцією № ПН4182 від 10 липня 2015 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно з ч. 2 ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками.
Однак, після підписання договору та по сьогоднішній день позивач не отримав від відповідача предмет договору, а саме автомобіль «Toyota Rav 4» комплектації «Active», як й не отримав автомобіль «Toyota Rav 4», комплектації «Comfort». На дзвінки позивача, останньому повідомляли про те, що п. 1.7 Договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.
Пунктом 12.1 Договору передбачено, що Лізингоодержувач, який сплатив Адміністративний платіж, часткового або повністю сплатив Авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням. Однак в такому випадку авансовий платіж повертається тільки у розмірі 60% (шістдесят відсотків) від сплаченого Авансового платежу, а адміністративний платіж поверненню не підлягає.
Такі обставини свідчать про грубе порушення прав позивача відповідачем та законодавства в цілому. Разом з тим, укладеним договором не визначені санкції за невиконання відповідачем свого обовязку по передачі автомобілю, що ставить під сумнів добросовісність відповідача як юридичної особи, що наділена правом та спеціальним статусом надавати послуги на ринку послуг України.
При цьому, зі змісту договору випливає, що Лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.
Також, із Договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України.
Згідно пунктів 12.1, 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого предмета лізингу та повинен пристати на пропозицію Відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції (п. 12.1).
Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені кошти за мінусом пятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу.
Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду у розмірі пятдесяти відсотків від сплаченого лізингоодержувачем адміністративного платежу.
Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу.
Правова позиція Верховного Суду України щодо неоднакового застосування судами норм права, які регулюють дані відносини, висловлена в постанові від 16 грудня 2015 року судової палати у цивільних справах.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст.18 Закону).
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч. 1 ст. 3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. 2, 3 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст.18).
Враховуючи вищевикладені обставини справи, суд вважає повністю обґрунтованими посилання позивача на те, що спірний договір фінансового лізингу містить несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
З огляду на вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, визнати недійсним укладений 26.06.2015 року договір фінансового лізингу та стягнути отримані відповідачем кошти за вказаним договором, тим самим відновити порушені права позивача.
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.1 ЦПК України).
Ні підставі положень ст..88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 551,50 грн.
На підставі ст..1, 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст.. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.. 806, 807 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 15, 60, 88, 110, 208-209, 212-215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, суд, -
Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заява про перегляд заочного рішення, може бути подана відповідачем до Білгород-Дністровського міськрайонного суду протягом 10-ти днів, після отримання копії рішення.

СУДДЯ