Єдиний унікальний номер 235/8714/15-ц Номер провадження 22-ц/775/588/2016
головуючий в I інстанції Стоілова Т.В.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
_______________________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

20 квітня 2016 року апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Біляєвої О.М.

за участі секретаря судового засідання Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми боргу за договором позики, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

В позові поданому до суду 02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 суму індексу інфляції від невиконаного грошового зобовязання за період з 01 лютого 2012 року по 29 вересня 2015 року в розмірі 124701,53 грн., а також три проценти річних від простроченої суми в загальному розмірі 17971,80грн., вказуючи що вказані суми підлягають стягненню із ОСОБА_2 через неналежне виконання останньою умов договору позики від 12 грудня 2007 року.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 грудня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено повністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким в позові відмовити, через те, що судом неправильно застосовані норми матеріального права оскільки невірні висновки суду про те, що строк виконання зобовязання за договором позики настав з 01 лютого 2012 року та з цього часу мало місце неналежне виконання грошового зобовязання з боку відповідача.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача та представника відповідача, за відсутності позивача та відповідача, повідомлених про час та місце судового розгляду належним чином про що свідчать наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень та телефонограми, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що мало місце неналежне виконання зобовязань що виникли з договору позики від 12 грудня 2007 року з боку позичальника ОСОБА_2 та згідно рішення апеляційного суду Донецької області від 01 липня 2014 року з останньої вже було стягнуто заборгованість за договором позики що утворилася станом на 01 липня 2014 року в розмір 163543,50 грн., та суд вважав що з ухваленням судового рішення не припинилися правовідносини що витікали із договору позики та виникло грошове зобовязання яке на час розгляду справи не виконане, та за невиконання якого настає відповідальність передбачена ст. 625 Цивільного кодексу України /надалі ЦК України/, з огляду на що, суд стягнув суму інфляційних нарахувань від суми боргу, визначеної рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 липня 2014 року за період з 01 лютого 2012 року по 29 вересня 2015 року в розмірі 124701,53 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 17971,80 грн.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд визнає, що висновки суду про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми здійснені у відповідності до норм матеріального та процесуального права та судом повно зясовані обставини у справі.

До спірних правовідносин підлягає застосуванню Цивільний кодекс України /надалі ЦК України/, відповідно до статтей 1046, 1047 якого за договором позики укладеному у письмовій формі одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, які позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві в такій же сумі.

Тобто, суд на підставі наданих сторонами доказів дійшов обґрунтованого висновку про існування між сторонами у справі зобовязань що виникли із письмового договору позики, та встановлені обставини вказують на порушення з боку ОСОБА_2 взятих на себе за договором зобовязань щодо строків повернення коштів.

За змістом статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За частиною 1 статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

За загальним правилом договірне зобовязання повинне виконуватись відповідно до тих умов, які сторони визначили при укладення договору.

Так, відповідно до умов договору позики від 12 грудня 2007 року ОСОБА_2 взяла у борг в ОСОБА_1 350000,00 грн. та зобовязалася погашати суму боргу щомісяця відповідно умов договору та графіку погашення що є додатком до договору кредиту від 12 грудня 2007 року.

Також судом зясовано що спірні правовідносини були предметом судового розгляду рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 31 березня 2014 року встановлено що мало місце порушення взятих за договором позики зобовязань з боку ОСОБА_2 починаючи з 01 лютого 2016 року, оскільки останній платіж в рахунок погашення заборгованості позичальником здійснено 30 січня 2012 року.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 липня 2014 року рішення Красноармійського міськрайонного суду від 31 березня 2014 року змінено в частині розміру заборгованості та з ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики що утворилася станом на 01 липня 2014 року в розмір 163543,50 грн.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними /ті самі особи/ і об'єктивними /предмет спору, предмет доказування/ межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні у такій справі факти і правовідносини.

Таким чином, вірні висновки суду про те, що права і обов'язки сторін за договором позики, що складають зміст конкретного зобов'язального правовідношення, не припинилися.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних у звязку із неналежним виконанням зобовязання за договором позики, після ухвалення рішення суду щодо даного предмету спору позивач діяв відповідно до чинного законодавства у спосіб що передбачений відповідними нормами права.

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь позикодавця відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, правовідношення, в якому позичальник зобов'язаний сплатити кошти, а позикодавець має право вимагати від позичальника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на позичальника покладено цивільно-правовий обов'язок з повернення коштів.

Та, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позикодавцеві, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За наявності оформлених договірних відносин, у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати коштів отриманих в позику покладається на боржника відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Апеляційний суд виходить з того, що наведений позивачем розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних за вказаний позивачем період здійснений у відповідності до вимог чинного законодавства за існуючим індексом інфляції виходячи із суми боргу визначеної рішенням суду в загальному розмірі 124701,53 грн. та 3% річних від простроченої суми боргу в розмірі 17971,80 грн., та з відповідача підлягають стягненню вказані суми саме в зазначеному розмірі.

При цьому колегія суддів враховує що в судовому засіданні представник відповідача фактично не оспорювала самого розрахунку, вказуючи що потрібно взяти для розрахунку інший строк, з моменту предявлення вимоги позикодавця.

У зв'язку з наведеним висновки суду ґрунтуються на нормах матеріального права, та узгоджуються із фактичними обставинами у справі, суд дав повну та усесторонню оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і встановлених обставин справи, та за таких підстав, колегія апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 10 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: