АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Поліщук Н.В.

при секретарі Матвійчуку І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання договору факторингу недійсним,

№ апеляційного провадження:22-ц/796/6027/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Притула Н.Г.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у жовтні 2015 року позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просили визнати Договір факторингу №18 від 20 квітня 2015 року, укладений між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та ПАТ «Укрсиббанк», недійсним.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачі зазначали, що 20 квітня 2015 року між ТОВ «ФК Довіра та гарантія» та ПАТ «Укрсиббанк» було укладено Договір факторингу №18, за яким право грошової вимоги за Кредитним договором №0 від 30 жовтня 2007 року, укладеним між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1, передається до ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», про існування вказаного Договору їм стало відомо у вересні 2015 року.

Позивачі стверджували, що реєстр боржників до договору факторингу не містить обов'язкових реквізитів, передбачених договором факторингу, а саме відсутній підпис уповноваженої особи та печатка клієнта - ПАТ «Укрсиббанк», текст оспорюваного договору не містить посилань на те, що боржниками є саме позивачі, відсутні докази переуступлення права вимоги до ОСОБА_2, заборгованість за кредитним договором, яка стягнута рішенням суду є меншою, ніж та що зазначена в реєстрі боржників, а на момент підписання договору факторингу не існувало грошової вимоги до боржника у зв'язку із скасуванням рішення суду, яким на користь банку була стягнута заборгованість за кредитним договором.

Також позивачі посилалася на відсутність у ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» ліцензії на здійснення валютних операцій, тому товариство не має права отримувати заборгованість за валютним кредитом. Вищевикладені обставини позивачі вважали підставами для визнання договору факторингу недійсним на підставі ст.ст. 203 та 215 ЦК України.

Рішенням суду від 11 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та неналежну оцінку наданим позивачами доказам, оскільки на момент укладення договору факторингу не існувало права грошової вимоги у зв'язку із скасуванням

- 2 -

рішення суду, а відповідачем не надано доказів виконання п.4.3 Договору факторингу № 18 від 20 квітня 2015 року та вимог ч.1 ст.1082 ЦК щодо належного повідомлення боржників та поручителів про укладення цього договору протягом 20 робочих днів з дати набрання ним чинності, а вказана в реєстрі боржників сума основного боргу є безпідставною.

Також представник позивачів вважає, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» не набуло право вимоги, оскільки відповідачем не доведено чи сплачено ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на виконання п.3.4. Договору Факторингу №18 від 20 квітня 2015 року ПАТ «УкрсСиббанк» суму фінансування, а відсутність у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» ліцензії на здійснення валютних операцій, створює неможливість отримання права вимоги заборгованості за валютним кредитним договором.

Позивачі та їх представник, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.117, 118), у судове засідання не з'явилися, позивачі причини своєї неявки суду не повідомили, причини неявки представника позивачів у судове засідання колегією суддів визнані неповажними, так як представником не надано доказів того, що перебування у відпустці позбавляло можливості представника з'явитися у судове зсідання, тому відповідно до ст. 305 ПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність позивачів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідачів, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30 жовтня 2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, на підставі якого позивальник отримав 156 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 30 жовтня 2008р.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30 жовтня 2007р. між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки, а також договір іпотеки.

26 червня 2012р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був підписаний договір про припинення дії договору іпотеки.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 8 жовтня 2014р. задоволено позов ПАТ «УкрСиббанк» та стягнуто на його користь з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 солідарно заборгованість за кредитним договором у сумі 32594,78 доларів США, що еквівалентно 294 581,85грн.

Рішенням Апеляційного суду Київської обл. від 3 грудня 2014р. рішення Києво-Святошинського районного суду Київської обл. скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 квітня 2015р. рішення Апеляційного суду Київської обл. від 3 грудня 2014р. скасовано, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської обл. від 8 жовтня 2014р. залишено без змін.

20 квітня 2015р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» укладений договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з боржниками, зазначеними в реєстрі позичальників та в переліку кредитних договорів, право на вимогу якої належить банку, в тому числі й за кредитним договором, який укладено з ОСОБА_1

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Частиною першою статті 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у

- 3 -

будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України).

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (стаття 1079 ЦК України). Фактором може бути банк або фінансова установа, а також фізична особа підприємець, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Клієнтом може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Зміст договору факторингу полягає у переході до фактора права вимоги до боржника, тобто останній зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові та у цьому повідомленні визначено грошову вимогу, яка піддягає виконанню, а також вказано фактора, якому має бути здійснено платіж.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

З наданих суду першої інстанції документів вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» є фінансовою установою, яка зареєстрована відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та якій видано відповідне свідоцтво 19 листопада 2013р.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не виконав свої зобов'язання по поверненню кредиту та виплати банку процентів за користування кредитом, строк виконання яких настав, а відтак спірний договір факторингу відповідає нормам матеріального права, які регулюють правовідносини факторингу.

Доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору факторингу не існувало права грошової вимоги до позивачів у банку, тому він не міг передати його фактору, колегія суддів вважає безпідставним.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов'язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Позивачами не надано доказів у підтвердження виконання зобов'язань за кредитним договором, а відтак зобов'язання не є припиненим.

При цьому, рішення суду про відмову у стягненні заборгованості не є достатньою підставою для твердження про відсутність права банку на грошову вимогу.

Твердження представника позивачів у апеляційній скарзі про те, що ПАТ «УкрСиббанк» ввело в оману ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» при укладенні договору факторингу, так як не повідомило про те, що зобов'язання позивачів є виконаним перед банком, не підтверджено належними доказами, а самі сторони спірного договору не заявляли про вказані обставини.

Посилання позивачів на те, що реєстр боржників до договору факторингу містить недостовірну інформацію стосовно ОСОБА_2, як боржника, не підписаний сторонами та не скріплений печаткою, спростовується наданими відповідачами суду першої інстанції документами про оформлення реєстру.

- 4 -

Доводи апеляційної скарги про ненадання відповідачами доказів виконання п. 4.3. договору факторингу щодо належного повідомлення боржників/поручителів про укладення даного договору, не є підставою для визнання договору факторингу недійсним, оскільки стосується виконання договору, а не його укладення.

Не може бути підставою для визнання договору факторингу недійсним і посилання позивачів на те, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» не має ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, оскільки заборгованість за кредитним договором погашається у гривні відповідно до ч. 1ст. 533 ЦК України.

Частиною 2 ст. 533 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За таких обставин, для пред'явлення вимоги до боржника про сплату заборгованості за кредитним договором, яка визначається в іноземній валюті, фактор не повинен мати ліцензію за здійснення валютних операцій, так як зобов'язання повинно виконуватися у гривні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303,307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: