14 червня 2016 року м. Київ
У порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України (далі ЦПК України), висловлюю окрему думку й прошу додати її до справи № 367/3615/15-ц.
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено, рішення Ірпінського міського суду Київської області від 24 грудня 2015 року скасовано та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Визнано недійсним рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11.03.2010 року №1298-50-V «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га. Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №217558, виданий ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0009 площею 0,1500 га, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2. Витребувано з володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з кадастровим номером :01:101:0009 площею 0,1500 га вартістю 94352,00 грн..Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи нове рішення про задоволення позову Першого заступника прокурора Київської області, Апеляційний суд Київської області дійшов висновку про безпідставність посилання суду першої інстанції на необхідність застосування строку позовної давності як підставу для відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦПК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Матеріали справи не містять доказів того, що Кабінет Міністрів України повідомлявся про оскаржуване рішення ради.

Однак з висновками Апеляційного суду Київської області не погоджуюсь з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК України Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вирішуючи питання про порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції, слід було виходити з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п. 2 ч.6 ст.130 ЦПК України суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч.1 ст.33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Відповідно до п.8 роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" №2 від 12.06.2009 року пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Таким чином, на суд покладено обовязок вирішення справи відповідно до закону, у звязку з чим він має право й зобов`язаний визначити субєктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.

Заміна неналежного відповіда або залучення до участі в справі іншого співвідповідача можлива тільки у суді першої інстанції протягом усього часу розгляду справи. Питання про заміну неналежного відповідача або залучення до участі в справі іншого співвідповідача повинно вирішуватися у судовому засіданні. Відповідно до ст. 33 ЦПК справа після заміни неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів може розпочинатися спочатку. Про це повинно бути клопотання залученого відповідача і таке право повинно бути розяснене судом при вступі нового відповідача (співвідповідача) у цивільний процес.

Позивач оскаржуючи рішення Гостомельської селищної ради Київської області від 11.03.2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки», яким передано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1500 га та заявляючи позовні вимоги про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку виданого ОСОБА_1 з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_2 зазначив у позовній заяві вище зазначену фізичну осбу- третьою особою, а не відповідачам.

Таким чином позивач оспорюючи права та інтереси ОСОБА_1 не зазначив його відповідачем.

Апеляційний суд відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства позбавлений можливості залучати співвідповідачів до участі у справі, у звязку з чим не може усунути вказані вище порушення та правильно вирішити спір.

З урахуванням вище викладеного вважаю, що позовні вимоги про визнання недійсним рішення ради, визнання недійсними державного акту є необґрунтованими та не підлягають до задоволення, оскільки відповідач ОСОБА_2 в зазначеній частині спору не є належним відповідачем, а ОСОБА_1 не було залучено до участі в справі, як співвідповідача.

Задовольняючи позов, суд не врахував принципу правової визначеності (складової верховенства права), в якому, як зазначив Конституційний Суд України в пп. 3.1 п. 3 мотивувальної частини Рішення від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, стверджується: «що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинно базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки».

Суддя Апеляційного суду Київської області: Л.П.Сушко