АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/8249/15-ц 22-ц/774/1036/К/16
Справа № 214/8249/15-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/1036/К/16 суддя Попов В.В.
Категорія - 26 (ІІІ) Суддя-доповідач - Барильська А.П.
РІШЕННЯ

Іменем України

27 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Барильської А.П.,

суддів - Зубакової В.П., Ляховської І.Є.,

секретар - Чубіна А.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - Черевика Олександра Миколайовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПАТ «Центральний ГЗК») про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, він отримав професійне захворювання, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 11.06.2015 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання, у розмірі 55%, з загального розміру втрати професійної працездатності - 65%, з 25 травня 2015 року по 01 червня 2016 року, з датою переогляду 01 травня 2016 року.

Позивач вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, а тому просив суд стягнути на його користь з ПАТ «Центральний ГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 550000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10 лютого 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 50000 грн. без утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 487,20 грн.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 30 березня 2016 року заяву представника ПАТ «Центральний ГЗК» про перегляд вказаного заочного рішення - залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача ПАТ «Центральний ГЗК», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні його позовних вимог.

Зокрема, на думку апелянта, судом не враховано, що ОСОБА_4 працював протягом тривалого періоду часу в шкідливих умов праці і на інших підприємствах, що позначилось на виникненні у позивача професійного захворювання, а ПАТ «Центральний ГЗК» не може відповідати за шкоду, яка могла бути заподіяна позивачу іншими підприємствами.

Представник відповідача вважає, що позивачем не було надано до суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, вказано, що конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, позивача встановити неможливо. Тобто, суд першої інстанції самостійно встановив причини виникнення профзахворювання та коло винних осіб, котрі порушили норми з охорони праці, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Також, представник ПАТ «Центральний ГЗК» посилається на те, що відповідачем виконуються функції для забезпечення працівникам безпечних умов праці, а саме: створено спеціалізований відділ охорони праці, розроблені інструкції з охорони праці, здійснюються передбачені колективним договором заходи щодо поліпшення умов праці.

Крім того, представник відповідача вказує, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_4 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством.

Також представник відповідача вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. Крім того, суд визначаючи розмір моральної шкоди не звернув увагу на практику розгляду аналогічних спорів іншими судами.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду, на його думку, є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду - залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, працюючи в період з 01 липня 2004 року по 15 серпня 2014 року, в шкідливих умовах праці в параметрах, що перевищували гранично допустимі норми, прохідником з повним робочим днем в підземних умовах на дільницях №1 і №5 шахти ім. Орджонікідзе, ПАТ «Центральний ГЗК», отримав професійне захворювання. (а.с.10-14)

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського НДІ промислової медицини, протокол №322 від 19 лютого 2015 року у позивача встановлено професійне захворювання з діагнозом: вібраційна хвороба другого ступеня від дії локальної вібрації з периферичним ангіодистонічним синдромом верхніх кінцівок та частими акроангіоспазмами, двобічним плечолопатковим пері артрозом (ПФС другого ст.), деформуючим остеоартрозом, в поєднанні з періартрозом ліктьових суглобів (ПФ першого-другого ст.); радикулопатія попереко-крижова L5, S1 білатеральна з вираженими статико-динамічними порушеннями, стійким больовим синдромом; хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), група А, легенева недостатність першого-другого ступеню. (а.с.24-25)

Згідно Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 19 березня 2015 року причиною зазначеного професійного захворювання є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу (важкість праці: маса вантажу, що піднімається та переміщується вручну, кг: підіймання та переміщення (разове) вантажів постійно протягом робочої зміни - 50 при гранично допустимій до 30; робоча поза, знаходження у нахиленому положенні до 300 / понад 300, % зміни: 44,5/8,2 при гранично допустимій до 25/0; вібрація локальна рівень в дБ: 115 при гранично допустимому 112, підвищені параметри аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, концентрація в мг/м3: з вмістом кристалічного кремнію діоксиду пилу від 10% до 70% - 11,6 м3 при гранично допустимій до 2,0 мг/м3), внаслідок неможливості використовувати транспортувальні засоби та засоби малої механізації, у зв'язку з технологічним обмеженням робочого простору; недосконалості технології підземного видобутку руди, порушень систем вентиляції, пилоподавлення та режимів експлуатації гірничого обладнання, що виникли в результаті порушення керівництвом підприємств, де працювала хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці». (а.с.15-18)

Висновком МСЕК від 11.06.2014 року (а.с.19) ОСОБА_4 первинно встановлено ступінь втрати професійної працездатності, внаслідок професійного захворювання, в розмірі 55%, з загального розміру втрати професійної працездатності - 65%, з 25 травня 2015 року до 01 червня 2016 року, з датою переогляду 01 травня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилався на те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеня втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку має компенсувати відповідач, який не забезпечив позивачу безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, й виходив з обов'язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду у зв'язку з отриманими ним на виробництві професійним захворюванням.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, однак не може погодитись з визначеним судом розміром грошових коштів у відшкодування моральної шкоди, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до підп. «Є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у редакції від 22.07.2005 року, у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку, своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст. 28 цього Закону, у редакції від 22.07.2005 року, зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України «Про державний бюджет України на 2006 рік» та п. 22 ст. 71 Закону України «Про державний бюджет на 2007 рік» зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. «Є» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008 року 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_4 права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст.ст. 21, 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання.

Тому посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що зазначена позивачем потреба у лікуванні не відноситься до категорії моральних страждань і витрати ОСОБА_4 на лікування мають відшкодовуватись за рахунок Фонду соціального страхування, а не підприємством, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

Також колегією суддів враховується, що позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Центральний ГЗК» про стягнення моральної шкоди, завданої йому в результаті незабезпечення йому відповідачем безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання, а не з позовом про відшкодування відповідачем витрат понесених позивачем на лікування отриманого професійного захворювання.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Як вбачається з Акту розслідування професійного захворювання від 19 березня 2015 року, причиною професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних і шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, які виникли в результаті порушення у тому числі і керівництвом відповідача ПАТ «Центральний ГЗК» ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Відповідно до п.19 зазначеного акту, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання ОСОБА_4, встановити неможливо, враховуючи тривалість роботи позивача протягом 11 років 2 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

При цьому, не можливість встановити конкретних посадових осіб, які допустили порушення законодавства про охорону праці, гігієнічних регламентів і нормативів, не знімає з відповідача ПАТ «Центральний ГЗК» обов'язку виконувати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність в законом вставленому порядку за їх невиконання.

У зв'язку з цим, доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що позивачем не було надано до суду доказів того, що відповідач є винним в отриманні ним професійного захворювання, оскільки у п.19 акту розслідування хронічного професійного захворювання, вказано, що конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання, позивача встановити неможливо, відхиляються колегією суддів.

Посилання представника ПАТ «Центральний ГЗК» на те, що суд першої інстанції самостійно встановив причини виникнення профзахворювання та коло винних осіб, котрі порушили норми з охорони праці, що призвело до ухвалення неправильного рішення, не приймаються до уваги колегією суддів, оскільки причини виникнення професійного захворювання позивача та обставини щодо незабезпечення відповідачем позивачу безпечних та нешкідливих умов праці встановлені Актом розслідування професійного захворювання від 19 березня 2015 року, складеного комісією з розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання та затвердженого Головним державним санітарним лікарем м. Кривого Рогу, який міститься у матеріалах справи.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі на те, що ПАТ «Центральний ГЗК» виконуються функції для забезпечення працівникам безпечних умов праці, а саме: створено спеціалізований відділ охорони праці, розроблені інструкції з охорони праці, здійснюються передбачені колективним договором заходи щодо поліпшення умов праці, не приймаються колегією суддів, оскільки здійснення відповідачем заходів для забезпечення працівникам безпечних умов праці, які не усунули впливу негативних факторів, не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови доведеності такої шкоди.

Разом з тим, на думку колегії суддів, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що так як ОСОБА_4 працював протягом тривалого періоду часу в шкідливих умов праці і на інших підприємствах, що позначилось на виникненні у позивача професійного захворювання, а ПАТ «Центральний ГЗК» не може відповідати за шкоду, яка могла бути заподіяна позивачу іншими підприємствами.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 у період з 21 серпня 1986 року по 07 вересня 1987 року працював у шкідливих умовах праці гірником на підземних роботах, прохідником Шахтобудівельного управління №4 комбінату «Кривбасшахтопроходка». (а.с.10-14)

Однак вказані обставини залишись поза увагою суду першої інстанції.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не в повному обсязі врахував вищевказаних обставини справи та не звернув уваги на роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, та не обґрунтував розмір моральної шкоди в сумі 50000 грн., у зв'язку з чим знаходять своє підтвердження та заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги представника відповідача про те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання щодо розміру компенсації позивачу завданої йому моральної шкоди, колегія суддів також враховує відповідну практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд). Зокрема в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України, № 42310/04, 21.04.2011 року, Суд визнав вимогу заявників про відшкодування їм нематеріальної шкоди в розмірі 80000 євро надмірною і встановив відшкодування в розмірі 35000 євро, і лише першому заявникові, а в у справі Юрій Волков проти України № 45872 19.12.2013 року була встановлена Судом компенсація нематеріальної шкоди в розмірі 4500 євро, попри те, що заявник просив 30000 євро.

Колегія суддів, беручи до уваги тяжкість ушкоджень здоров'я позивача та моральні страждання ОСОБА_4, які виражаються у фізичному болю у зв'язку з отриманим професійним захворюванням, зміни у його житті, а також враховуючи стаж роботи позивача в шкідливих умовах праці саме на підприємстві відповідача ПАТ «Центральний ГЗК», конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили, вважає необхідним змінити рішення суду в частині визначеного судом розміру моральної шкоди і визначивши справедливу компенсацію моральної шкоди позивачу у розмірі 28000 гривень, зменшивши розмір моральної шкоди стягнутої судом першої інстанції на користь позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ «Центральний ГЗК» підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає зміні, на підставі п.3,4 ч.1 ст.309 ЦК України, та підлягає зменшенню розмір моральної шкоди, стягнутої з ПАТ «Центральний ГЗК» на користь ОСОБА_4 з 50000 грн. до 28000 грн.

В іншій частині рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому в цій частині воно має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3,4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» - задовольнити частково.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 10 лютого 2016 року змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, стягнутої з Публічного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_4 з 50000 грн. до 28000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: А.П. Барильська

Судді: В.П. Зубакової

І.Є. Ляховська