Справа № 369/5584/15-ц Головуючий у І інстанції Нікушин В. В.
Провадження № 22-ц/780/2127/16 Доповідач у 2 інстанції Даценко Л. М.
Категорія 43 14.04.2016
УХВАЛА

Іменем України

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Білоконь О.В., Іванової І.В.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення,

встановила:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення, який обґрунтовувала тим, що вона є власницею 1/2 частини будинку, а саме: квартири № 2 з надвірними спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1

Вказану частину будинку їй подарувала мати у 1998 році відповідно до договору дарування. На даний час в цьому будинковолодінні проживає вона, її дочка - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, її чоловік - ОСОБА_5 та її батько - ОСОБА_3

Між нею та її батьком, відповідачем по справі, в силу його складного характеру та некерованої, агресивної поведінки склалися неприязні стосунки, тому що він систематично вчиняє конфлікти з усіма членами її родини, постійно лається нецензурними словами, систематично порушує правила співжиття, ігнорує, ображає, завдає шкоду майну на свій власний розсуд виносить та роздає з подвір'я речі та майно, поводить себе дуже агресивно з членами її сім'ї, з оточуючими, з сусідами та людьми, які мають намір зайти до них на подвір'я.

Проживання з відповідачем в одному будинковолодінні є неможливим через протиправну поведінку відповідача. Він неодноразово бив віконне скло у будинку, погрожував нанесенням тілесних ушкоджень, нещодавно знову кинувся з вилами до її чоловіка та розбив бокове скло автомобіля.

Усі ці скандали та бійки відбуваються на очах її малолітньої дитини ОСОБА_4, що негативно впливає на її несформовану психіку. ОСОБА_3 добровільно виселитися із будинку не бажає, порушуючи таким чином її права як власника та права її родини.

Окрім того, вона та її чоловік неодноразово зверталися до органів внутрішніх справ із заявами щодо неправомірної поведінки ОСОБА_3, що підтверджується багаточисельними постановами про відмову у порушенні кримінальної справи. Також зазначила, що ОСОБА_3 постійно проживає у її будинку, користується газом, електроенергією, але жодного разу не приймав участі у оплаті за комунальні платежі.

Таким чином, відповідач своєю неправомірною поведінкою робить неможливим спільне з ним проживання за однією адресою, тому підлягає виселенню відповідно до вимог ст. ст. 116, 157 ЖК України.

Тому просила суд виселити ОСОБА_3 з АДРЕСА_1 Позов заявила з підстав, передбачених ст. ст. 9, 10, 116, 156, 162 ЖК України, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення залишено без задоволення.

У апеляційній скарзі позивачка просить скасувати зазначене рішення суду та виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення, посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, оскільки суд не взяв до уваги пояснення самої позивачки, показання свідка та пояснення відповідача, а також не взяв до уваги численні докази, які містяться в матеріалах справи.

Доказами про наявність фактів протиправної поведінки та систематичного порушення правил співжиття відповідачем є багаточисленні звернення її, її чоловіка, інших осіб до органів внутрішніх справ. Суд не звернув уваги на те, що згідно наданих позивачкою доказів до відповідача неодноразово застосовувались засоби запобігання, він декілька разів притягувався до адміністративної відповідальності відносно неправомірної поведінки та насильства в сім'ї, але суд у своєму рішенні не обґрунтував чому не взяв до уваги дані докази.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог і виходив з того, що при розгляді справи ніяких заходів запобігання і громадського впливу в даному випадку відносно відповідача судом не було встановлено, постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, на які посилається позивачка, як на доказ, свідчать про відсутність ознак злочину та про те, що між сторонами існують цивільно-правові відносини, які регулюються ЦК України.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника житлового будинку ( квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Встановлено, що згідно договору дарування від 17 квітня 1998 року позивачці належить на праві власності ? частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Судом також встановлено, що у спірному будинковолодінні проживають позивачка ОСОБА_2 - власник 1/2 частини будинковолодіння, ОСОБА_5 - її чоловік, їхня дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідач ОСОБА_3 - батько позивачки.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 08 липня 2013 року усунуто ОСОБА_3 перешкоди у користуванні житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 зобов'язавши ОСОБА_6 передати йому ключі від вхідних дверей вказаного будинку. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення відмовлено. (а. с. 80-82).

Як убачається з мотивувальної частини даного рішення суду апеляційної інстанції, судом встановлено, що ОСОБА_3 з 1980 року зареєстрований у АДРЕСА_1, власником 1/2 якого з 1979 року була його дружина ОСОБА_7, а з 1998 року - його дочка ОСОБА_6

ОСОБА_3, як член сім'ї власника будинку, з дозволу власника законно вселився у спірний будинок відповідно до ст. ст. 156, 64 ч. 2 ЖК УРСР, відповідачем будь- яких доказів щодо неправомірності вселення в належний їй на праві спільної часткової власності житловий будинок не наведено.

Також даним рішенням встановлено, що матеріали справи не містять будь-яких доказів про те, що до 3 липня 2006 року, коли був поданий зустрічний позов про виселення ОСОБА_3, останній систематично руйнував чи псував жиле приміщення, або використовував його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття зробив неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Постанови про відмову в порушенні кримінальних справ від 05.10.2009 року, 02.07.2009 року, 10.10.2008 року, 25.02.2008 року та 04.05.2007 року не є доказами в розумінні ст. 57 , ч. 2 ст. 59 ЦПК України, оскільки не доводять факт порушення ОСОБА_3 правил співжиття; судових рішень про притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності матеріали справи не містять.

Згідно роз'яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Судом встановлено, що безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_3 систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, позивачкою суду не надано.

Встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово зверталася до органів внутрішніх справ із заявами з приводу виникнення конфлікту із батьком ОСОБА_3 з приводу виникнення конфлікту між нею, її членами сім`ї та ОСОБА_3, однак в діях відповідача не було встановлено ознак будь-якого з кримінальних правопорушень. Висновки Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області за заявами ОСОБА_2 таких даних не містять.

ОСОБА_2 не надала судових рішень про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення конфліктів за місцем проживання, а також не надала доказів вжиття заходів попередження до відповідача з боку органів внутрішніх справ.

Судом встановлено, що на підтвердження протиправної поведінки відповідача ОСОБА_2 послалася на те, що зверталась до Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України у Київській області із заявами від 10 вересня 2013 року за №15065, від 27 грудня 2013 року за №22610, від 09 березня 2014 року за №3718, від 17 червня 2014 року за №10267, від 16 грудня 2014 року за №23585, від 09 квітня 2015 року за №6916.

Встановлено, що за фактом звернення ОСОБА_2 до правоохоронних органів Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України у Київській області надано висновки про закінчення перевірки за заявами ОСОБА_2 від 16 вересня 2013 року, від 28 грудня 2013 року, від 10 січня 2014 року, від 18 січня 2014 року, від 14 липня 2014 року, від 24 грудня 2014 року, від 16 квітня 2015 року, постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 10 жовтня 2008 року, від 02 липня 2009 року, від 20 вересня 2010 року, від 05 жовтня 2009 року, з яких вбачається, що в даному випадку відсутній склад злочину, передбаченого ст. 129, 296 КК України, а мають місце неприязні відносини, які склалися на побутовому рівні.

Однак, судових рішень про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної, адміністративної або іншої відповідальності за вчинення правопорушень в зв'язку з протиправною поведінкою, передбачених адміністративним чи кримінальним законодавством, не надано. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог ОСОБА_2 не надала.

Як убачається з апеляційної скарги, позивачка посилається на те, що суд не взяв до уваги надані нею слідуючі докази: копії постанов про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_3 від 02.07.2009 року, в якій зазначено, що ОСОБА_3 в усній формі погрожував фізичною розправою, проте реальних дій на виконання задумів не робив; від 20.09.2010 року, в якій зазначено про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності по ст. 173 КПАП України; від 05.10.2009 року, в якій зазначено про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності по ст. 173-2 КПАП України; від 10.10.2008 року, в якій зазначено про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності по ч. 1 ст. 173-2 КПАП України (а. с. 16-20).

Також суд не взяв до уваги надані позивачкою висновки Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області за заявами ОСОБА_2 з приводу неправомірних дій її батька ОСОБА_3 від 10.01.2014 року, від 16.09.2013 року, від 18.03.2014 року, від 29.06.2014 року, від 24.12.2014 року, від 16.04.2015 року, від 28.12.2013року, (а. с. 9-15)

Однак, зазначені доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки суд відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінюючи належність, достовірність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов вірного висновку про те, що дані докази не доводять факт порушення ОСОБА_3 правил співжиття; судових рішень про притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності матеріали справи не містять.

З урахуванням наведеного, оскільки позивачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 57-60 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, то суд дійшов вірного висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, які відповідають обставинам справи, суд повно і всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді