Провадження № 2-о/235/378/16
Справа № 235/3892/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2016 року Красноармійський міськрайонний суд Донецької області

в складі: головуючого судді Філь О.Є.

при секретарі Ярмаченко В.В.

за участю представника заявника ОСОБА_1

заявник ОСОБА_2, представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (не з»явилися)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Покровську цивільну справу за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа Костянтинівський районний відділ реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_2 14.06.2016 року звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті, вказавши на підтвердження своїх вимог, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м.Донецьк померла його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 18 від 20.10.2015 року, виданого медичною установою міста Донецьк.

Вказане лікарське свідоцтво про смерть не має юридичної сили на території України, оскільки складене на підставі наказу міністра охорони здоров»я невизнаної ДНР.

13.06.2016 року заявник звернувся до Костянтинівського районного відділу реєстрації актів цивільного стану з заявою про державну реєстрацію смерті дружини, але отримав письмову відмову у вчиненні вказаної реєстрації у зв»язку з тим, що факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть так званої ДНР, яка перебуває на території неконтрольованою Україною.

Заявник ОСОБА_2 у судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник заявника ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав вимоги заявника.

Представник заінтересованої особи Костянтинівського районного відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення представника заявника ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що вимоги заявника законні, обгрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м.Донецьк померла його дружина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 18 від 20.10.2015 року, виданого медичною установою міста Донецьк (а.с.8).

Вказане лікарське свідоцтво про смерть не має юридичної сили на території України, оскільки складене на підставі наказу міністра охорони здоров»я невизнаної ДНР.

13.06.2016 року заявник звернувся до Костянтинівського районного відділу реєстрації актів цивільного стану з заявою про державну реєстрацію смерті дружини, але отримав письмову відмову (а.с.10) у вчиненні вказаної реєстрації у зв»язку з тим, що факт її смерті підтверджується свідоцтвом про смерть так званої ДНР, яка перебуває на території неконтрольованою Україною.

Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, вирішується судом з урахуванням загальних положень цивільного процессуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Допустимими за змістом частини першої цієї статті є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується положенням частини другої

статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного з'ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності.

Статтею 9 Закону № 1207-VІІ передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окуповані території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина перша). Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом (частина друга). Будь який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті. Є недійсним і не створює правових наслідків (частина третя).

Відповідно до ч.2 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» смерть підлягає державній реєстрації.

Частиною 1 ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров»я або судово-медичною установою (пункт перший); рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою (пункт другий).

Відповідно до ч.1 п.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 8)

смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

На підставі п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №5 «Про судову практику по справам про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявником документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов»язаний обґрунтувати свою заяву посиланням на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

Відповідно до ст.. 257-1 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначені ВР України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законним представниками померлої особи до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній ВР України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду та підлягає негайному виконанню.

Таким чином, судом встановлено, що вимоги ОСОБА_2 обґрунтовані, законні та підлягають задоволенню.

Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах держаної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 55 Конституції України, п.8 ч.1 ст. 256, 257-1, 258 ЦПК України, суд:

ВИРІШИВ:

Вимоги ОСОБА_2 задовольнити в повному обсязі.

Встановити юридичний факт смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Богатир, Великоновосілківського району Донецької області, громадянки України, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року в м.Донецьк Донецької області, Україна.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Красноармійський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: