Справа № 305/1561/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

01 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В., КОЖУХ О.А.

при секретарі ВОЛОЩУК В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рахівського районного суду від 3 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

14.08.2015 ОСОБА_1 звернувся до суду із указаним позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 мотивуючи наступним. 26.09.2007 ОСОБА_2 уклала із ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» кредитний договір № 1630, за яким отримала 60000,00 грн, позивач був поручителем позичальника. Отримавши гроші, ОСОБА_2 зникла у невідомому напрямку, своїх зобовязань за договором не виконувала, внаслідок чого позивачу на вимогу банку довелося сплатити 99330,34 грн боргу. У кінці 2013 року колишня дружина позивача ОСОБА_2 знову зявилася в Рахові, позивач предявив їй вимогу про повернення сплаченого банку за позичальника, на що отримав категоричну відмову, а ОСОБА_2 стала всіляко уникати зустрічей.

У подальшому ОСОБА_2 пристала на пропозицію адвоката ОСОБА_3 ініціювати судову справу проти позивача, саме адвокат, зі слів колишньої дружини, запропонував їй подати позов, щоб відсудити частину будинку та гроші, адвокат склав позовну заяву тощо. За це ОСОБА_3 просила для себе всю суму грошей, що їх відсудить ОСОБА_2 Рішенням Рахівського районного суду від 12.12.2014 із ОСОБА_1, попри сплату ним банку коштів за боргами ОСОБА_2, стягнуто на її користь 33957,90 грн.

У результаті тривалої судової тяганини та нервових переживань стан здоровя позивача різко погіршився, внаслідок чого він став інвалідом 2-ї групи. Позивач пережив серйозні моральні страждання через дії адвоката ОСОБА_3, яка своєю зухвалою поведінкою принижувала його під час судових засідань та між ними, чим порушила Закон України «Про адвокатуру» та адвокатську етику. Адвокат, крім того, умисно зловживав своїми процесуальними правами з метою заподіяння шкоди позивачу.

Посилаючись на ці обставини, на положення ст.ст. 23, 1167 ЦК України, позивач просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 100000,00 грн у якості компенсації завданої моральної шкоди.

Рішенням Рахівського районного суду від 03.12.2015 у позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач порушує питання про скасування рішення суду та задоволення позову. Посилається на неврахування судом його доводів щодо ініціювання адвокатом ОСОБА_3 позову колишньої дружини проти нього, а також спричинення йому інвалідності внаслідок дій відповідачів.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України за відсутності сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до такого.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості та недоведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону, обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Предявляючи до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 позов про солідарне відшкодування моральної шкоди, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 пристала на пропозицію адвоката ОСОБА_3 ініціювати судову справу проти позивача, внаслідок чого у подальшому така справа розглядалася судом і рішенням Рахівського районного суду від 12.12.2014 із ОСОБА_1, попри сплату ним банку коштів за боргами ОСОБА_2, стягнуто на її користь 33957,90 грн. Зазначав також, що у результаті тривалої судової тяганини та нервових переживань стан його здоровя різко погіршився, внаслідок чого він став інвалідом 2-ї групи, він пережив серйозні моральні страждання через дії адвоката ОСОБА_3, яка своєю зухвалою поведінкою принижувала його під час судових засідань та між ними, чим порушила закон і адвокатську етику. Адвокат, крім того, умисно зловживав своїми процесуальними правами з метою заподіяння шкоди позивачу.

На підтвердження доводів позову ОСОБА_1 додав до заяви копії:

рішення Рахівського районного суду від 12.12.2014 у справі № 305/2794/13-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ нерухомого майна та визначення порядку користування нерухомим майном і за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання та стягнення коштів, виплачених за цивільно-правовими зобовязаннями (а.с. 7-9);

угоди про надання правової допомоги від 16.01.2014, укладеної ОСОБА_2 із адвокатом ОСОБА_3 (а.с. 4-5);

пенсійного посвідчення № НОМЕР_1, виданого йому 17.03.2015 із терміном дії до 28.02.2017 за видом пенсії по інвалідності, 2-ї групи за загальним захворюванням (а.с. 6).

У жодне із судових засідань у суді першої інстанції ОСОБА_1 не зявився, пояснень суду не давав, заявами від 08.09., 06.10., 03.11. і 30.11.2015 просив розглянути справу в його відсутність, на підставі наявних матеріалів (а.с. 18, 31, 34, 39).

Відповідно до ст. 8 ч. 1, ст.ст. 11-16, 23, 1166, 1167 ЦК України, особа вправі вимагати повного відшкодування моральної шкоди, завданої їй винною, протиправною поведінкою іншої особи, ушкодженням здоровя, приниженням честі та гідності; відсутність вини у шкоді доводить заподіювач, водночас розмір завданої шкоди доводиться позивачем. Солідарний обовязок із відповідними правами вимоги виникає у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання (ст. 541, ст. 543 ч. 1 ЦК України); особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини (ст. 1190 ЦК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми цивільними і процесуальними правами та здійснює своє право на захист (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України); сторони зобовязані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування позову лежить на позивачеві, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60 ЦПК України). Позов може бути задоволено лише за умови його обґрунтованості та доведеності (ст.ст. 212-215 ЦПК України).

За змістом солідарного обовязку боржників, у т.ч., солідарної відповідальності заподіювачів шкоди, особи вважаються такими, що спільно завдали шкоди, якщо вони завдали неподільну шкоду взаємоповязаним сукупними діями або діями з єдністю наміру. Оскільки, як убачається з правової позиції позивача, він поставив питання саме про солідарну відповідальність за умисно завдану йому відповідачами моральну шкоду, то предметом доказування (ст. 179 ч. 1 ЦПК України) є указані вище ознаки щодо наявності підстав для такої солідарної відповідальності, а також інші істотні обставини, що мають значення для розвязання спору: час, місце, спосіб, конкретні обставини заподіяння шкоди, її характер, конкретні негативні наслідки, в т.ч., щодо стану здоровя позивача, тривалість його переживань, душевних страждань, обставини, з яких виходив позивач при визначенні розміру компенсації, відповідних розрахунків тощо.

Тобто, мають бути встановлені, належно підтверджені доказами відповідні факти, передусім факт власне заподіяння шкоди, відповідні причинно-наслідкові звязки, які свідчать про умисне заподіяння діями відповідачів моральної шкоди позивачу, а відтак, свідчать про наявність реальних підстав для предявлення позову та про обґрунтованість і доведеність позовних вимог. Доказів, які б підтверджували обґрунтованість підстав і доводів позову та розмір предявленої до стягнення компенсації моральної шкоди, позивач, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, суду не надав. У цьому звязку, зокрема:

предявлення колишньою дружиною до позивача судовим порядком вимог про поділ та користування спільним майном, як і використання правової допомоги адвоката для захисту інтересів, є правом особи, якого вона не може бути позбавлена, а саме по собі використання особою права на звернення до суду по захист не може розглядатися як заподіяння протилежній стороні моральної шкоди; представник створює відповідні права і обовязки для особи, яку він представляє, тому стороною у відповідних відносинах (зокрема, їх ініціатором) є не представник, а особа, яка його уповноважила на представництво (ст.ст. 55, 59 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 20, 237 ЦК України, ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 12, ст. 15 ч. 1 п. 1, ст.ст. 38, 40, 44 ЦПК України, інші норми законодавства);

угода про надання правової допомоги від 16.01.2014 не містить умов, відповідно до яких адвокат мав одержати для себе всю суму присуджених клієнту грошей;

поза тим, у справі, на яку посилається позивач, він теж використав право на судовий захист і на правову допомогу;

факт одержання позивачем 17.03.2015 пенсійного посвідчення із вказівкою на наявність 2-ї групи інвалідності за загальним захворюванням сам по собі жодним чином не вказує на його повязаність із будь-якими діями відповідачів;

посилання на порушення адвокатом ОСОБА_3 вимог цивільного процесуального закону та обовязків адвоката, зловживання процесуальними правами, приниження нею позивача в суді та поза ним і т.ін. не підтверджуються жодними конкретними фактами, доказами, матеріалами;

міркування позивача, повязані з розрахунками за кредитним договором у контексті майнового спору з колишньою дружиною, стосуються обставин, які знаходяться поза межами даної справи.

Таким чином, позов ОСОБА_1 не ґрунтується на реальних фактах, обставинах і доказах, натомість в його основу покладені міркування та недопустимі в доказуванні припущення позивача. У справі не встановлений факт заподіяння позивачу моральної шкоди за конкретних обставин, не встановлені ані спільні винні дії відповідачів, ані окремі дії будь-кого з них, що були спрямовані та мали наслідком заподіяння моральної шкоди позивачу. За цих умов, необґрунтованість по суті розміру предявленого до стягнення відшкодування значення не має.

Відтак, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, якими вони регулюються, вирішив справу з дотриманням норм процесуального права і правильно відмовив у позові, для задоволення якого підстав не мав. Доводи апеляції наведеного не спростовують, тому на підставі ст. 308 ЦПК України її слід відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Рахівського районного суду від 3 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді