У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Журавель В.І.,
Закропивного О.В.,Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 серпня 2008 року між банком і ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику в кредит грошові кошти в сумі 88 тис. дол. США строком до 11 серпня 2028 року.

14 серпня 2008 року між банком і ОСОБА_7 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого останній поручився за виконання ОСОБА_8 своїх зобов'язань за кредитним договором.

30 січня 2009 року між банком і ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою викладено в новій редакції п.п. 3.2 та 4.3 кредитного договору щодо збільшення строку кредитування до 13 серпня 2038 року, а сума щомісячного ануїтетного платежу зменшена до 635 дол. США. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору ОСОБА_6 зобов'язувалась сплачувати позивачу проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 8 % річних.

ОСОБА_6 була співробітником ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». У випадку її звільнення із вказаної установи, відсоткова ставка встановлюється на рівні 16,00 % з дати звільнення.

ОСОБА_6 звільнилася з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 08 грудня 2009 року та, відповідно, відсоткова ставка була встановлена на рівні 16,00 % річних.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконувала, систематично порушувала виконання умов кредитного договору, як вона, так і поручитель на вимоги не реагували, у зв'язку із чим станом на 31 травня 2013 року загальна сума заборгованості склала 1 498 076 грн 69 коп., з яких: 84 640 дол 45 центів США, що еквівалентно 676 531 грн 12 коп. - строкова заборгованість по кредиту; 743 дол. 61 центів США, що еквівалентно 5 943 грн 67 коп. - прострочена заборгованість по кредиту; 1 176 дол. 40 центів США, що еквівалентно 9 402 грн 97 коп. - строкова заборгованість по відсотках; 26 374 дол. 68 центів США, що еквівалентно 210 812 грн 82 коп. - прострочена заборгованість по відсотках; 595 386 грн 11 коп. - заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків, а також на те, що боржник та поручитель не виконали вимог щодо погашення спірної заборгованості. Банк просив суд стягнути солідарно з відповідачів вказану суму заборгованості, а також судові витрати у справі.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 676 531 грн 12 коп. - суми строкової заборгованості по кредиту, 5 943 грн 67 коп. - суми простроченої заборгованості по кредиту, 9 402 грн 97 коп. - суми строкової заборгованості по процентах, 210 812 грн 82 коп. - суми простроченої заборгованості по процентах, 595 386 грн 11 коп. - заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 червня 2015 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 5 943 грн 67 коп. - суми простроченої заборгованості по кредиту, 173 614 грн 83 коп. - суми простроченої заборгованості по процентах.

Стягнуто з ОСОБА_6 солідарно з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 676 531 грн 12 коп. - суми строкової заборгованості по кредиту, 45 801 грн 64 коп. - суми строкової заборгованості по процентах, 536 985 грн 91 коп. - заборгованості по пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків.

У решті вимог - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч. 1 ст. 554 ЦК України).

Судами встановлено, що 14 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», і ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого позивач надав ОСОБА_6 в кредит грошові кошти в сумі 88 тис. дол. США строком до 11 серпня 2028 року. 14 серпня 2008 року між банком і ОСОБА_7 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого останній поручився перед позивачем за виконання ОСОБА_8 своїх зобов'язань за кредитним договором.

30 січня 2009 року між банком і ОСОБА_6 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою викладено в новій редакції п.п. 3.2 та 4.3 кредитного договору щодо збільшення строку кредитування до 13 серпня 2038 року, а сума щомісячного ануїтетного платежу зменшена до 635 дол. США. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору ОСОБА_6 зобов'язувалась сплачувати позивачу проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 8 % річних.

ОСОБА_6 була співробітником ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». У випадку її звільнення із вказаної установи, відсоткова ставка встановлюється на рівні 16,00 % з дати звільнення (п. 4.1 кредитного договору).

ОСОБА_6 звільнилася з ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 08 грудня 2009 року та, відповідно, відсоткова ставка була встановлена на рівні 16,00 % річних.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 31 травня 2013 року загальна сума заборгованості позичальника перед банком складає 1 498 076 грн 69 коп., з яких: 84 640 дол 45 центів США, що еквівалентно 676 531 грн 12 коп. - строкова заборгованість по кредиту; 743 дол. 61 центів США, що еквівалентно 5 943 грн 67 коп. - прострочена заборгованість по кредиту; 1 176 дол. 40 центів США, що еквівалентно 9 402 грн 97 коп. - строкова заборгованість по відсоткам; 26 374 дол. 68 центів США, що еквівалентно 210 812 грн 82 коп. - прострочена заборгованість по відсоткам; 595 386 грн 11 коп. - заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник згідно кредитного договору взяті на себе зобов'язання не виконала, у передбачений в договорі термін грошові кошти не повернула, а тому з відповідачів, як солідарних боржників, слід стягнути на користь позивача заборгованість за кредитним договором у повному розмірі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд апеляційної інстанції виходив з того, що останній платіж позичальником здійснено у вересні 2012 року, тому з урахуванням заяви про застосування строку позовної давності пеню слід стягнути за 1 рік (ст. 258 ЦК України) за період з 18 липня 2012 року по 18 липня 2013 року (день пред'явлення позову до суду). Також суд зменшив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_6, оскільки банк зарахував на погашення заборгованості не всі проплати, здійснені позичальником.

Визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з поручителя солідарно із боржником, апеляційний суд виходив з того, що в силу вимог п. 4 ст. 559 ЦК України банк пропустив строк пред'явлення вимог до поручителя (позов пред'явлено 18 липня 2013 року, а останній платіж по кредиту здійснено 05 вересня 2012 року), тому заборгованість з поручителя слід стягнути за період з 18 січня 2013 року, тобто за 6 місяців, які передують даті звернення до суду із даним позовом. В частині щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів за період, який виник до 18 січня 2013 року заборгованість не підлягає стягненню з поручителя, оскільки в цій частині вимог порука є припиненою.

Проте повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6 зобов'язання за кредитним договором не виконала й допустила заборгованість. Зобов'язання за вказаним кредитним договором забезпечене порукою на підставі договору поруки, укладеного між банком і ОСОБА_7

На підставі ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Отже, у банка настає право вимоги від позичальника виконання основного зобов'язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів.

Умовами кредитного договору передбачено, що позичальник повертає кредит банку щомісячно, згідно з графіком погашення заборгованості за кредитним договором.

Таким чином, графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Зазначене суттєво впливає на початок строку виконання зобов'язання, при правильному визначенні якого починає обчислюватись строк пред'явлення вимог до поручителя.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-116цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Оскільки матеріали справи містять заяву ОСОБА_6 про застосування положень законодавства про позовну давність, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що згідно із розрахунком кредитної заборгованості слідує, що ОСОБА_6 перестала сплачувати кредит у січні 2010 року (а.с. 54-55, т. 1), крім того, у вимогах до поручителя, зокрема від 30 березня 2010 року № 126/1-10 (а.с. 48, т.1) банк зазначав, що станом на 30 березня 2010 року вже існувала прострочена заборгованість у розмірі 18 023 грн 36 коп.

Враховуючи, що позов банком пред'явлено у липні 2013 року, то апеляційному суду слід визначитись із положеннями ЦК України про позовну давність.

Зазначене впливає і на застосування положень законодавства щодо ч. 4 ст. 559 ЦК України у частині вимог до поручителя, оскільки згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України наступило прострочення боржника і, у зв'язку із цим суду слід визначитись із тим, чи не повинен був банк пред'явити вимоги до поручителя протягом 6 місяців.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у справі № 6-128цс14 від 08 жовтня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з п. 3.4 кредитного договору банк мав право вимагати дострокового повернення кредиту у разі порушення умов договору.

Отже, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, правових висновків Верховного Суду України, викладених зокрема у постанові в справі № 6-249цс15 від 02 грудня 2015 року, апеляційному суду необхідно визначитись із строком настання виконання основного зобов'язання, що впливає як на вимоги до позичальника, так і на вимоги до поручителя.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також надання оцінки всім доводам сторін у справі.

Крім того, ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, ч.3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Для ухвалення законного та обґрунтованого рішення у даній справі суду необхідно також встановити всі складові спірної суми заборгованості та з урахуванням положень ч. 3 ст. 551 ЦК України належним чином визначити як співвідноситься сума збитків, що завдана кредитору в результаті порушення боржником її боргових зобов'язань і сума неустойки визначена банком.

Оскільки судом апеляційної інстанції, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, відповідно до ст. 338 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 27 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
В.І. Журавель
О.В. Закропивний
С.П. Штелик