У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіГубар В.С.,
суддів: Висоцької Н.В., Позігуна М.І.
при секретарі: Халімон Т.Ю.
за участю:позивача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_6,представника відповідача ОСОБА_7 - Кудрявцевої О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності громадян,-

в с т а н о в и в:

В жовтні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7та просив виділити в натурі 3/25 частин нерухомого майна, що є його часткою у спільній частковій власності, а саме виділити йому у власність приміщення 4-1 площею 9,8 кв.м, 4-4 площею 6,5 кв.м, 4-3 площею 7,4 кв.м., а відповідачу - приміщення 3-1 площею 6,9 кв.м, 3-5 площею 4,5 кв.м, 3-3 площею 11,4 кв.м, 3-2 площею 6,9 кв.м в будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про виділ в натурі майна, що є у спільній частковій власності громадян відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на те, що приміщення в самому будинку сторони між собою вже самостійно поділили і після розподілу йому належить 23,6 кв.м площі спірного будинку, а відповідачу - 29,7 кв.м, що зафіксовано у відповідному документі бюро технічної інвентаризації. Тому просив виділити йому в натурі його 3/25 частин нерухомого майна у спільній частковій власності, а саме: приміщення у будинку: 4-1 площею 9,8 кв.м, 4-4 площею 6,5 кв.м, 4-3 площею 7,4 кв.м у спірному будинку.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, оскільки питання виділу не узаконених в установленому порядку надвірних споруд в позовній заяві не ставилось і він не наполягав на виділенні зазначених споруд в натурі.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції і ухваливши нове про задоволення позовних вимог. Як на підставу скасування оскаржуваного рішення та задоволення позову апелянт та його представник посилались на наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 79 від 24.04.2015 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт». Наголошували, що рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 лютого 2012 р. майно подружжя вже поділено, кожному виділено його частку у майні і на підставі цього рішення необхідно задовольнити позов у цій справі про виділ майна в натурі. Наполягали, що позивачеві не заважає відсутність вікна у житловій кімнаті позивача 4-3 площею 7,4 кв.м, яка утворилась після розподілу будинку сторонами, і не є перешкодою для виділення помешкання в натурі.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання апеляційного суду не з'явилась, але була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, що документально підтверджується зворотніми повідомленнями про вручення поштового відправлення. Відповідно до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка відповідача ОСОБА_7 в суд не перешкоджає розглядові справи.

Представник відповідача ОСОБА_7 - Кудрявцева О.О. в судовому засіданні просила відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_5, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цієї справи, матеріали цивільної справи № 2/2506/1947/11 та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно із ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновку судової експертизи № 2302-2305/11-24 від 20.12.2011 року виділити в натурі по 3/25 частин із спільного майна (6/25 частин спірного будинку) неможливо, оскільки 6/25 частин спірного будинку містять самочинні споруди, які на даний час сторонами не узаконені в установленому порядку.

Апеляційний суд погоджується з таким рішенням, з огляду на таке.

Перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційним судом встановлені наступні обставини справи.

На підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 1984 року ОСОБА_7 придбала у ОСОБА_9 6/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1

Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 12 травня 1984 року по 10 лютого 2009 року.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 28 лютого 2012 р. частково задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 та поділено майно подружжя шляхом встановлення часток співвласників у праві власності на спільне майно подружжя. Судом визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/25 частини будинку АДРЕСА_1 вартістю 22643 грн.50 коп. Зважаючи на наявність самочинних будівель, за ОСОБА_5 визнано право власності на ? частину будівельних матеріалів і конструкцій, використаних при будівництві прибудови до 6/25 частин цього будинку, погреба, гаража з оглядовою ямою, сараю, курника і туалету, загальною вартістю 36921 грн. У позові ОСОБА_5 про поділ 6/25 частин будинку і будівельних матеріалів в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою - відмовлено. Зазначене рішення суду набрало законної сили і відповідно до ст. 61 ЦПК України є преюдиціальним при вирішенні цієї справи (а.с.34-36).

Перевіряючи аргументи скарги, апеляційним судом встановлено, що сторони на власний розсуд розділили спірне житлове приміщення, облаштували перегородки у кімнатах, та окремі входи для кожного у приміщення, якими сторони користуються. Внаслідок такого розподілу в користуванні позивача знаходяться помешкання: 4-1 площею 9,8 кв.м (кухня), 4-4 площею 6,5 кв.м (коридор), 4-3 площею 7,4 кв.м. (кімната без вікон). Приміщення 4-3 площею 7,4 кв.м, у якому відсутні вікна, позивач використовує як житлову кімнату (а.с.4,5). Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження існуючої домовленості між сторонами щодо користування спірним будинком. Зазначені обставини в апеляційному суді ніхто не спростовував і не заперечував.

З дослідженої апеляційним судом вищевказаної цивільної справи № 2/2506/1947/11 встановлено, що ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 19 вересня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про поділ майна та зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ майна була призначена судова будівельно-технічна експертиза з метою визначення вартості домоволодіння, варіантів розподілу та користування домоволодінням та земельною ділянкою.

За висновком проведеної у справі № 2/2506/1947/11 Чернігівським відділенням КНДІСЕ судової будівельно-технічної експертизи № 2302-2305/11-24 від 20 грудня 2011 року, виділити в натурі по 3/25 частин із спільного майна неможливо без урахування самочинної прибудови. Зазначено, що за наявності розміру кімнат у 6/25 частин будинку А-1 (3-1 площею 10,2 кв.м, 3-2 площею 9,4 кв.м, 3-3 площею 11,6 кв.м) надати варіанти реального розподілу по 3/25 частини без порушення п. 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 «Площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв.м, мінімальна площа спальні на одну особу - 10 кв.м, мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв.м» - не виявляється можливим. До того ж, в узаконеній частині 6/25 будинку А-1 змінено планувальне розташування внутрішніх приміщень, а самочинно прибудовані приміщення не узаконені.

Усупереч положень ст.ст. 10,60 ЦПК України позивачем не надано доказів, які б спростували вищезазначений висновок судової будівельно-технічної експертизи та не доведено відсутність у поділеному сторонами на власний розсуд будинку натепер відхилень від вимог державних будівельних норм, визначених такими нормами як недопустимі (заборонені). Відтак, апеляційний суд вважає необрунтованим посилання позивача на наказ Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 79 від 24.04.2015 року «Про затвердження Порядку прийняття в експлуатацію і проведення технічного обстеження індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт». Зазначений нормативний акт не містить жодних положень, які б надавали дозвіл на реальний розподіл житлових приміщень без урахування вимог п. 2.24 ДБН В.2.2-15-2005 « Житлові будинки. Основні положення».

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (ч. 2 ст. 183 ЦК України).

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364, 379, 380 ЦК України, слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

Вказане вище відповідає правовій позиції, викладеній в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03.04.2013 у справі 6-12цс13.

Та обставина, що, незважаючи на висновок вищевказаної судової будівельно-технічної експертизи, сторони домовились та розділили будинок на власний розсуд та без урахування положень ДБН В.2.2-15-2005 « Житлові будинки. Основні положення», не є законною підставою для задоволення позову та не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, апеляційний суд на підставі досліджених доказів приходить до висновку, що реальний поділ спірного домоволодіння неможливий, позивач в позовній заяві не ставить питання про одержання від іншого співвласника грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до положень ст.ст. 79, 88 ЦПК України апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 800 грн., враховуючи наступне.

Як роз'яснено в п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізовано суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Договором про надання правової допомоги № 04-02/16 від 22 лютого 2016 року адвокат Кудрявцева О.О., яка діє на підставі свідоцтва про право заняття адвокатською діяльністю № 443, уповноважена представляти інтереси ОСОБА_7 у даній цивільній справі (а.с.88-90).

Згідно калькуляції компенсації витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги по даній справі та квитанції до прибуткового касового ордеру, ОСОБА_7 за договором про надання правової допомоги сплатила 800 грн. за ознайомлення з матеріалами справи - 0,5 годин та участь у судовому засіданні апеляційного суду - 1 година (а.с.87, 94, 100,102).

Відтак, виходячи з обсягу наданої представником відповідача - адвокатом Кудрявцевою О.О. правової допомоги, її характеру, складності зазначеної категорії справ, апеляційний суд вражає за необхідне стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу при розгляді справи в апеляційному суді в розмірі 800 грн., що документально підтверджені. Оплата 800 грн. не перевищує встановленого граничного розміру витрат, пов»язаних з розглядом цивільної справи та не суперечить положенням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 590 від 27 квітня 2006 р. з наступними змінами і доповненнями.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування правильного по суті рішення. Отже, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 судові витрати за надання правової допомоги у розмірі 800 грн.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: