Номер провадження: 22-ц/785/3992/16
Головуючий у першій інстанції Гандзій
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Погорєлової С.О.

суддів - Таварткіладзе О.М., Кравця Ю.І.

при секретарі - Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 квітня 2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно, -

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання дійсним договору купівлі-продажу продовольчого магазинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 15.10.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та визнання за ОСОБА_2 права власності на вказаний продовольчий магазин (а. с. 3-4).

В обґрунтування свого позову посилалася на те, що за вказаним договором купівлі-продажу вона передала ОСОБА_3 60 000 гривень, про що була складена розписка. Відповідач постійно проживає на території Російської Федерації, та не має змоги оформили вказаний договір у встановленому законом порядку, тому ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 квітня 2009 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу продовольчого магазинку, укладеного 15.10.2008 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Визнано за ОСОБА_2 право власності на продовольчий магазин, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 29-30).

В апеляційній скарзі апелянт просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права (а. с. 32-36).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що сторони по справі домовились про виконання усіх істотних умов, а саме, відповідачем було передано, а позивачкою було прийнято у свою власність продовольчий магазин та, дотримавшись простої письмової форми, сторони уклали між собою договір купівлі-продажу продовольчого магазину, загальною площею 143,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Після укладання вказаного вище договору купівлі-продажу, відповідачем була отримана грошова сума у розмірі 60 000 гривень, а позивачкою був повністю прийнятий у своє володіння та розпорядження продовольчий магазин, що є складовою права власності, на яке позивачка має право. Оскільки сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, а також відбулось фактичне його виконання, суд вважає, що договір купівлі-продажу від 15.10.2008 року, укладений між позивачкою та відповідачем ОСОБА_3 підлягає визнанню дійсним.

Проте, погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Матеріали справи не містять доказів укладання сторонами по справі договору купівлі-продажу продовольчого магазину, загальною площею 143,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

В матеріалах справи наявна угода від 15 листопада 2008 року, зі змісту якої вбачається, що у зв'язку з відсутністю всіх правовстановлюючих документів для оформлення угоди в нотаріальній конторі сторони домовились, що ОСОБА_3 продає ОСОБА_2 одноповерховий магазин загальною площею 143,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Покупець ОСОБА_2, в рахунок придбання магазину передала продавцю ОСОБА_3 гроші у сумі 60 000 гривень. Продавець ОСОБА_3 зобов'язався дооформити угоду купівлі-продажу в нотаріальній конторі. Із розписки ОСОБА_3 вбачається, що він отримав від ОСОБА_2 60 000 гривень за продаж магазину, який належить йому на праві власності. З приводу розрахунку претензій до ОСОБА_2 він не має (а. с. 14,15).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Однак при розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу нежитлового приміщення в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 19.06.2013 року № 6-49цс13, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Крім того, судом не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі встановлено не було. Крім того, посилання позивача на відсутність у продавця правовстановлюючого документа на предмет відчуження за договором не кореспондуються з матеріалами справи, в яких міститься свідоцтво про право власності від 02.12.2005 року на магазин за адресою: АДРЕСА_1, виданого на ім'я ОСОБА_3 (а. с. 6).

При ухваленні рішення, суд першої інстанції не враховував зазначені вище положення Закону та обставини справи, у зв'язку з чим дійшов помилкових висновків.

При указаних обставинах, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не визначився з виниклими між сторонами правовідносинами, застосував закон, який підлягає застосуванню, що відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв'язку з чим рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 квітня 2009 року підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті заявлених позовних вимог.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3, 4 ч. 1 ст. ст. 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 02 квітня 2009 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, визнання права власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.О.Погорєлова

Судді Ю.І.Кравець

О.М.Таварткіладзе