Справа № 344/3765/15-ц
Провадження № 2/344/2228/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2016 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.

за участі секретаря Прокопів С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

в позові вказано, що 09/09/2008 р. між сторонами укладено кредитний договір №273К та договір про видачу траншу №273К/1 на суму 968000 гривень під 24 % річних до 08/09/2018 р. 10/09/2008 р. між сторонами укладено договір іпотеки №4186 на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Оскільки вказані відносини є споживчими, тому відповідач зобов`язаний був повідомити позивачу своє місце знаходження, умови позики, забезпечення виконання зобов`язання, орієнтовну сукупну вартість кредиту, строк одержання, варіанти повернення, загальна вартість кредиту, дата видачі, суми позик, процентна ставка. На думку позивача відповідач включив до умов договору несправедливі умови, якими є умова про оплату послуг з розрахунково-касового обслуговування, збільшення процентної ставки. Позивач просив суд визнати кредитний договір №273К та договір іпотеки №4186, укладені між сторонами недійсними.

Судом встановлено наступні обставини.

09/09/2008 р. між сторонами укладено кредитний договір №273К та договір про видачу траншу №273К/1 на суму 968000 гривень під 24 % річних до 08/09/2018 р.

10/09/2008 р. між сторонами укладено договір іпотеки №4186 на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором.

Відповідно до підпункту д ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення спірного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Так, відповідно до ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення спірного кредитного договору) у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило:

1) придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків;

2) неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків;

3) заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені статтею 16 цього Закону, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на час укладення спірного кредитного договору) встановлено відповідальність у разі порушення законодавства про захист прав споживачів суб'єкти господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування, у тому числі ресторанного господарства, несуть відповідальність.

Однак кредитні відносини не відносяться до сфери торговельного чи іншого обслуговування, у тому числі ресторанного господарства.

Отже у положеннях ст.ст. 11, 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено для позивача правову підставу у визнанні правочину недійсним у зв`язку із не наданням інформації, передбаченої в ст. 11 Закону.

Крім цьго заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 16/08/2010 р. стягнуто з позивача на користь відповідача 1435940,34 за кредитним договором №273 від 09/09/2008 р.

Так само заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 09/10/2014 р. стягнуто з позивача на користь відповідача за кредитним договором №273К від 09/09/2008 р. 2968515,83 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже судовими рішеннями вже було вирішено спір щодо стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів за спірним кредитним договором та звернуто стягнення на предмет іпотеки за спірним договором іпотеки.

Правовою підставою для стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки є дійсність відповідних договорів на основі змісту яких присуджено відповідне стягнення.

Отже обставини дійсності відповідних договорів вже отримали правову оцінку у відповідних судових рішеннях.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так в рішенні Європейського суду з прав людини "Пономарьов проти України" (Заява № 3236/03) від 3 квітня 2008 року вказано, що сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Право на справедливий розгляд судом, яке гарантовано пунктом 1 статті 6 Конвенції, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення.

Отже за обставин існування судових рішень про стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів за відповідним кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки вказаний позов позбавлено правових підстав, а тому він не підлягає до задоволення.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Таким чином позов позбавлено правових підстав, його спрямовано на уникнення позивачем цивільно-правової відповідальності за не неналежне виконання зобов`язань за договором позики, оскільки раніше судами вже було вирішено питання стягнення грошових коштів та звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі спірних договорів, що включало вирішення питання дійсності відповідних договорів.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

УХВАЛИВ:

в позові ОСОБА_1 до ПАТ «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору №273К від 09/09/2008 р., договору про видачу траншу №273К/1 та договору іпотеки №4186 від 10/09/2008 р., відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Головуючий суддя С.О. Бородовський