Номер провадження: 22-ц/785/1718/16
Головуючий у першій інстанції Крачкова С. В.
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

Кононенко Н.А.

суддів Сегеди С.М.

при секретарі Колмаков В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частину сумісно нажитого майна та стягнення грошової компенсації її вартостіза апеляційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2015 року,

встановила:

Позивачка звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_5, після уточнення якої, просить визнати за нею право власності на ? частину автомобіля АЗЛК 412ИЭ державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та ? частину причепа ОЗА 400 державний реєстраційний номер НОМЕР_1, які були придбані нею та її покійним чоловіком ОСОБА_3 в період шлюбу, а з відповідачки стягнути на її користь ? частину вартості вказаного майна в сумі 8783, 50 грн., які були незаконно відчужені нею.

Свої вимоги мотивує тим, що вказаний транспортний засіб та причеп вона придбала з колишнім чоловіком, перебуваючи з ним в шлюбі, а після розлучення вони не ділили це майно, але користувалися ним спільно по мірі необхідності. Вважає, що це майно є їх спільною сумісною власністю, а тому має право вимагати у відповідачки сплати їй половини його вартості, оскільки відповідачка незаконно продала майно, яке їй не належить.

У судовому засіданні:

- представник позивачки на позові наполягав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві;

- відповідачка в судове засідання не з'явилася.

Заочним рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частину сумісно нажитого майна та стягнення грошової компенсації її вартості - задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину автомобіля АЗЛК 412ИЭ державний реєстраційний номер НОМЕР_3 та ? частину причепа ОЗА 400 державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 ? частину ринкової вартості автомобіля АЗЛК 412ИЭ державний реєстраційний номер НОМЕР_3 в сумі 5705,50 грн. та 1/2 частину ринкової вартості причепа ОЗА 400 державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в сумі 3078 грн., а також судовий збір 243,60 грн., а всього 9027,10 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить заочне рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано, на підставі ст.ст. 261, 317, 387 ЦК України, ст.ст. 60, 70, 72 СК України, виходив з наступного.

З 30 жовтня 1982 року по 13 червня 2000 року позивачка перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 06-07).

В період шлюбу вони придбали автомобіль АЗЛК 412ИЭ державний реєстраційний номер НОМЕР_3, а в 1995 році - причіп до легкового автомобілю НОМЕР_2 (а.с. 08-09).

Зазначене майно є спільною сумісною власністю позивачки та її колишнього чоловіка ОСОБА_3 з рівними частками (по ? частині).

14 березня 2012 року ОСОБА_3 помер і спадщина відкрилася тільки на належну йому ? частину цього майна, оскільки інша 1/2 частина належить позивачці.

Власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

З постанови про закриття кримінального провадження від 12 січня 2013 року вбачається, що ОСОБА_5 дійсно продала автомобіль, але документально це не оформлено (а.с. 14).

З висновку № 602 від 29 липня 2015 року вбачається, що середня ринкова вартість причепу до легкового автомобіля ОЗА 400 станом на 26 червня 2015 року складає 6156 грн., а згідно висновку № 603 від 29 липня 2015 року вартість легкового автомобіля АЗЛК 412ИЭ 1982 року випуску станом на 26 червня 2015 року складає 11 411 грн. (а.с. 25-30).

Таким чином, вартість вказаного майна 17567 грн., відповідно доля позивачки складає 8783,50 грн. (17567:2), яка і підлягає стягненню з відповідачки, оскільки остання без відповідних повноважень розпорядилась майном, частина якого належить ОСОБА_4

Заява відповідачки ОСОБА_5 про застосування позовної давності до вимог позивачки не ґрунтується на законі виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України, позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Це положення закріплено і в ч. 1 ст. 261 ЦК України.

В судовому засіданні вірно встановлено, що про порушення свого права власності позивачка дізналася в листопаді 2012 року, коли за останнім місцем проживання її колишнього чоловіка ОСОБА_3 після його смерті, не виявила належних їм легкового автомобіля та причепа до нього.

З позовною заявою щодо захисту свого права власності позивачка звернулась до суду 11 червня 2015 року, тобто в межах трьохрічного строку, а тому строк позовної давності не пропустила і підстав для його застосування у суду не має.

При цьому, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як па підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57 - 60 ЦПК України.

Судова колегія вважає, що відповідачка не довела ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень щодо вищевказаного позову, що є обов'язком сторін згідно з засадами змагальності процесу за ст. 10 ЦПК України.

Посилання ОСОБА_5 на те, що вона належним чином не була повідомлена про час та місце судового засідання, яке було призначене на 05 жовтня 2015 року, не може бути підставою для скасування правильного по суті рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порядок повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про дату судового засідання врегульовано ст. 74 ЦПК України.

Належне повідомлення осіб, які беруть участь у справі, є обов'язковим (ч. 1 ст. 158 ЦПК України), участь у справі є процесуальним правом таких осіб (ст. 27 ЦПК України).

В цьому сенсі, судова колегія наголошує, що відповідачка про час та місце судового засідання, яке було призначене на 05 жовтня 2015 року була належним чином повідомлена (а.с. 67).

Крім того, відсутність ОСОБА_5 в судовому засіданні при розгляді зазначеної вище справи, не призвела до неправильного вирішення цієї справи.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Заочне рішення Біляївського районного суду Одеської області від 05 жовтня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на ? частину сумісно нажитого майна та стягнення грошової компенсації її вартості - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда