У Х В А Л А

18 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Русский Стандарт», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Форвард», про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, визнання дій неправомірними,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року відмовлено представнику ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 5 частини четвертої статті 328 ЦПК України.

У березні 2016 року до Верховного Суду України звернувся ОСОБА_4, від імені якого діє представник ОСОБА_5, із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року з підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 207, 1055 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цих норм матеріального права.

Для прикладу заявник надав ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2012 року, 24 квітня і 20 листопада 2013 року, 8 квітня, 23 грудня 2015 року та дві ухвали цього ж суду від 26 серпня 2015 року, а також постанову Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної й касаційної інстанцій, виходив із недоведеності позивачем своїх вимог, зокрема щодо несправедливості умов кредитного договору, а також порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів» на одержання необхідної інформації.

Надані для порівняння ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2012 року, 24 квітня і 20 листопада 2013 року, 8 квітня, 23 грудня 2015 року постановлено в справах про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Ці ухвали постановлено в справах з іншим предметом спору, змістом позовних вимог та матеріально-правовим регулюванням правовідносин, ніж у справі, яку просить переглянути заявник.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26 серпня 2015 року (справа № 6-31615св14) зазначив, що відмовляючи в задоволенні позову боржника до кредитодавця про встановлення нікчемності кредитного договору, визнання недійсним договору застави та стягнення суми, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про укладення спірного кредитного договору з додержанням вимог статей 207, 1055 ЦК України.

Залишаючи в силі рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позову боржника до банку про визнання дій незаконними, визнання недійсною заяви, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди, стягнення коштів, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 26 серпня 2015 року (справа № 6-8095св15) виходив з того, що недодержання при укладенні кредитного договору вимог частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції Закону України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», не може бути підставою для визнання нікчемними умов цього договору, якщо його укладено до набрання чинності такими змінами.

У судових рішеннях, наданих заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, наявні різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 11 березня 2015 року, стосується неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї й тієї самої норми матеріального права, а саме частини першої статті 259 ЦК України щодо збільшення позовної давності за домовленістю сторін.

Порівняння змісту зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк «Русский Стандарт», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Банк «Форвард», про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, визнання дій неправомірними за заявою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року та рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Л.І. Охрімчук

В.М. Сімоненко