АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів: - Соколової В.В.

- Борисової О.В.

при секретарі - Меженко А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог та стягнути з відповідача понесених судових витрат.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим, ухвалене при неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права, а зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають дійсним обставинам справи. Прийняття та оцінка доказів здійснювалася судом однобоко та упереджено, оскільки до уваги приймалися лише доводи відповідача. Посилання в рішенні на правову позицію Верховного Суду України є вибірковим цитуванням змісту постанови та не може бути підставою для висновку про те, що позивач не набула права користування жилим приміщенням через реєстрацію за іншою адресою. Судом не враховано, що Конституцією України передбачено свободу пересування і вільного вибору місця проживання, наявність реєстрації не повинна бути підставою для встановлення наявності чи відсутності права на проживання в спірному житлі. При вирішенні спору суд не врахував зміст ст. 9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Безпідставним є висновок про те, що ОСОБА_4 добровільно залишила квартиру, так як допитані в судовому засіданні свідки повідомили, що вона була самовільно виселена відповідачем, який змінив замки та не впускав позивача до приміщення. Вказаний факт підтверджується також запискою, яку ОСОБА_5 залишив для позивача після зміни замків, проте, суд необґрунтовано відмовив у долучені цього доказу до матеріалів справи.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 ОСОБА_6 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 проти апеляційної скарги заперечував, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що двокімнатна квартира АДРЕСА_1 була отримана матір'ю ОСОБА_9 ОСОБА_8 на підставі ордеру № 48625 від 27 липня 1966 року на сім'ю в складі трьох осіб, а саме: на себе, чоловіка ОСОБА_11 та сина ОСОБА_9.

Як вбачається з договору купівлі - продажу квартири від 18 липня 2014 року, ОСОБА_9 продав належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5.

25 лютого 2015 року ОСОБА_9 уклав шлюб з ОСОБА_4.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер.

В листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про вселення її в квартиру АДРЕСА_1. Зазначала, що після смерті чоловіка 26 листопада 2015 року відповідач незаконно виселив її зі спірної квартири, чим порушив її законне право на житло та завдав матеріальної та моральної шкоди.

Відмовляючи ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог про вселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в установленому законом порядку не набула права користування спірним житловим приміщенням, після смерті чоловіка на вимогу нового власника квартиру звільнила добровільно, станом на дату розгляду справи власником квартири є відповідач, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 про вселення її в квартиру, яка є власністю відповідача, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наявних в матеріалах справи доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують, з наступних підстав.

За змістом ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ст. 9 ЖК Громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або в будинках житлово-будівельних кооперативів.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною 1 ст. 58 ЖК України передбачено, що ордер про надання жилого приміщення є єдиною підставою для вселення в надане житлове приміщення.

Відповідно до ч. 1. ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацією права власності, власником квартири за адресою АДРЕСА_1, є відповідач ОСОБА_5 Вікторович.

Згідно довідки форма 3 ЖЕД - 301 Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва № 03/08-678 від 26 лютого 2016 року на житловій площі квартири за адресою АДРЕСА_1, ніхто не зареєстрований, власником особового рахунку значиться ОСОБА_5 наданого суду і дослідженого в судовому засіданні акту ЖЕД - 301 від 02 березня 2016 року та характеристики начальника ЖЕД - 301 від 18 березня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 проживала без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 до 26 листопада 2016 року.

Відповідно до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що

випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне

господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача,

набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно Правових позицій Верховного Суду України щодо розгляду судами окремих категорій судових справ від 26 травня 2001 року, в пункті 13 розділу «Житлове право» роз'яснено, що особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду.

Довідкою ЖЕД - 301 Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва № 03/08-678 від 26 лютого 2016 року підтверджується, що в квартирі АДРЕСА_1 ніхто не зареєстрований.

Згідно відмітки в паспорті ОСОБА_4, остання має зареєстроване місце проживання за адресою АДРЕСА_2.

18 липня 2014 року ОСОБА_9 відчужив квартиру АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 18 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пірхою І.С. за зареєстрованим в реєстрі за № 1153. В п.2 договору купівлі-продажу зазначено, що квартира належить продавцеві на підставі свідоцтва про право власності, виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м.Києві 16.07.2014 року за індексним номером 24335741.

Судом також встановлено, що в кінці грудня 2015 року позивач ОСОБА_4 частково забрала свої речі зі спірної квартири та надала ОСОБА_5 розписку про те, що решту речей забере до 20 грудня 2015 року, в протилежному випадку на заперечує, щоб останній вивіз їх самостійно.

Вказану обставину не заперечувала сама позивач, що обґрунтовано розцінено судом як добровільне звільнення ОСОБА_4 житлового приміщення за адресою АДРЕСА_1.

За змістом ст. 60 ЦПК України, в ході розгляду справи кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», передбачено, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Розпорядившись своїми процесуальними правами на власний розсуд, ОСОБА_4, яка зазначає, що як цивільна дружина ОСОБА_9, вона вселилася в його квартиру в березні 2009 року, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надала доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалася при поданні позову, а саме: щодо проживання з померлим ОСОБА_9 однією сім'єю з вказаного часу та про дотримання передбачених умов при вселенні до його квартири.

Так, наявні в матеріалах справи характеристика Житлово - експлуатаційної дільниці - 301 від 18 березня 2015 року та акт від 02 березня 2016 року за підписами мешканців будинку за адресою АДРЕСА_1, підтверджують лише той факт що ОСОБА_4 мешкала в квартирі № 103 без реєстрації. Одночасно, інформації про те, з якого часу позивач там проживала та на яких підставах, вказані документи не містять.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, позивач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона вселилась в спірну квартиру в установленому законом порядку, набула права користування вказаним жилим приміщенням та була незаконно виселена відповідачем з даної квартири.

Не надано позивачем також доказів того, що квартира за адресою АДРЕСА_1, була її постійним та єдиним місцем проживання. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_4 з 08 жовтня 1992 року зареєстрована за адресою АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрацією є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Одночасно, місцем проживання вважається житло, розташоване на території

адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Тобто, за змістом вказаних норм, наявність у позивача реєстрації за адресою АДРЕСА_2 дає підстави вважати, що остання проживає за даною адресою. Ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду позивачка не надала доказів того, що вона не проживає або не має права на проживання за адресою реєстрації.

З урахуванням встановлених обставин справи та досліджених судом доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 не набула права користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1, оскільки вселилась в нього з порушенням встановленого законом порядку та зберегла за собою право користування іншим жилим приміщенням за адресою реєстрації.

Крім того, відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З досліджених судом доказів достовірно встановлено, що власником спірного житлового приміщення з 18 липня 2014 року є відповідач ОСОБА_5, який заперечує як проти проживання позивача в належній йому на праві власності квартирі, так і щодо виникнення у неї будь-яких прав користування житлом. Тобто, ще до реєстрації шлюбу з позивачкою, ОСОБА_9 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру та відчужив її відповідачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що, викладаючи зміст правової позиції Верховного Суду України, суд першої інстанції не вказав її повну редакцію, а саме, що особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання, що призвело до неправильності висновків суду, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на наступне..

Зазначені в правовій позиції Верховного Суду України дві підстави (збереження за собою права користування іншим жилим приміщенням або наявність доказів того, що особа не змінювала свого постійного місця проживання) можуть підлягати застосуванню до правовідносин окремо одна від одної, тобто, відсутність посилання на другу підставу у оскаржуваному рішенні суду не впливає на правильність оцінки правовідносин, що виникли.

Доводи апеляційної скарги про те, що, відмовляючи в задоволенні позову про вселення позивача в спірну квартиру, суд першої інстанції не врахував, що наявність чи відсутність реєстрації в жилому приміщенні не може бути підставою для визнання права користування цим приміщенням чи відмови у цьому, колегія суддів вважає безпідставними, так як підставою для відмови позивачу в задоволенні її вимог про вселення слугувала не відсутність у неї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1, а той факт, що позивачка не довела виникнення у неї права користування цим жилим приміщенням та припинення чи відсутність права на користування житлом за місцем її державної реєстрації.

Необґрунтованими є твердження про безпідставність неприйняття судом першої інстанції довідки про те, що спірна квартира є неприватизованою, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В даній справі предметом позову є вселення позивача до спірної квартири, тобто встановлення факту наявності чи відсутності в ОСОБА_4 права на проживання в даному жилому приміщенні та обставин її виселення, одночасно документи щодо приватизації квартири ОСОБА_9 предмета доказування не стосуються та є неналежними доказами за правилом ст. 58 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: