Номер провадження: 22-ц/785/840/16
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої судді Процик М.В.,

суддів Сєвєрової Є.С., Дрішлюка А.І.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Комунального підприємства (далі КП) «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження та визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності, визнання відмови противоправною, зобов'язання здійснити певні дії,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:

18 лютого 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_3, КП «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради. Позивач просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження № НОМЕР_2 від 23.10.2008р. і визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності на житло від 23.10.2008р., що були видані Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради про передачу квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_3

20 травня 2015 року позивач доповнив свої первісні позовні вимоги, визначивши відповідачами по справі ОСОБА_3, КП «Міське агентство з приватизації житла», Департамент міського господарства Одеської міської ради і ОСОБА_4 Позивач додатково до заявлених позовних вимог просив визнати протиправною відмову ОСОБА_4 від отримання у приватну власність частки квартири АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_4 здійснити дії по отриманню у приватну власність частки квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він неодноразово надавав ОСОБА_4 та членам її сім'ї грошові кошти у позику, на підтвердження чого вони надавали йому відповідні розписки; що на момент отримання грошей ОСОБА_4 була співвласником квартири АДРЕСА_1 разом з відповідачем ОСОБА_3, а також ОСОБА_6 і ОСОБА_7; у березні 2004 року ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення з неї боргу за позикою, у зв'язку з чим ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26 березня 2004 року в порядку забезпечення позову був накладений арешт на 1/4 частину спірної квартири; 21.10.2008 року згідно із заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.10.2007 року (справ № 2-534/07 р.) в КП «ОМБТІ і РОН» було скасовано реєстрацію вищевказаної квартири за колишніми власниками квартири і станом на 21.10.2008 року вона знову перейшла у власність територіальної громади м. Одеси, а повторної приватизації ОСОБА_4 уникла, діючи неправомірно; чинним рішенням апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2014 року з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 борг за позикою у сумі 246782,42 грн.; задля забезпечення виконання судового рішення вважав є підстави для задоволення позову.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, та посилаючись на ст.ст.13,386,391,228 ЦК України просили позов задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов не визнав, посилаючись на те, що позов є надуманим, що спірна квартира належить виключно ОСОБА_3, яка жодних боргових зобов'язань перед позивачем немає.

Відповідачі: Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла», Департамент міського господарства Одеської міської ради у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були належно сповіщені.

02 березня 2015 року ухвалою Приморського районного суду м. Одеси задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, КП «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження та визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності - відмовлено.

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про скасування заходів забезпечення позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_2, просить рішення суду щодо відмови у позові скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Проти апеляційної скарги заперечував представник відповідачівОСОБА_3 і ОСОБА_4, та в свою чергу рішення суду щодо відмови у скасуванні заходів забезпечення позову не оскаржив.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у позові ОСОБА_2 - зміні, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п. 4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення, або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не вступала у будь-які правовідносини з позивачем, а тому її право власності на приватизовану квартиру не може бути порушене.

З основними висновками суду колегія суддів погоджується, не погоджуючись з викладенням мотивувальної та резолютивної частини рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на підставі розпорядження та свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 16 травня 1994 року. (а.с.9) 21 липня 2003 року ОСОБА_4 та ОСОБА_7 подарували належні їм частки квартири ОСОБА_3 (а.с.15-16) Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 жовтня 2007 року за позовом прокурора в інтересах держави в особі Приморської райадміністрації Одеської міської ради визнано незаконним розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності під № НОМЕР_1 від 16 травня 1994 року про передачу у власність спірної квартири ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7(а.с.10)

09 серпня 2008 року вищевказаний договір дарування від 21.07.2003р. ОСОБА_4 і ОСОБА_7 з ОСОБА_3 розірвали.(а.с.17-18)

23 жовтня 2008 року спірна квартира була приватизована одноособово ОСОБА_3, згідно з розпорядженням Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу (далі УЖКГ) Одеської міської ради (правонаступником якого є Департамент міського господарства Одеської міської ради), та виданим на його підставі свідоцтвом про право власності на житло за № НОМЕР_2 від 23 жовтня 2008 року. (а.с.11-13) Відповідач ОСОБА_4 вказане розпорядження УЖКГ Одеської міської ради, та видане на його підставі свідоцтво про право власності не оспорює.

За змістом ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир державного житлового фонду… Згідно зі ст. ст. 328, 345 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; фізична… особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності.

Разом з тим за ст.ст. 12 ч.1,14 ч.2 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд; особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що вимоги позивача про визнання протиправною відмову ОСОБА_4 від отримання шляхом приватизації у приватну власність частки квартири АДРЕСА_1, і про зобов'язання ОСОБА_4 здійснити дії по отриманню у приватну власність частки спірної квартири не ґрунтуються на вищезазначених вимогах закону.

Вбачається, що між позивачем та ОСОБА_4 тривалий час існує спір щодо повернення позики за розписками від 19.12.1999р., від 23.01.2002р. та від 23.02.2003р. (а.с.28-30) Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2004р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 19.12.1999р. відмовлено.(а.с.26-27) Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.06.2014р. за позовом ОСОБА_2 ( поданим у червні 2011р.) з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за договором позики від 23.02.2003р. у сумі 246782,42 грн. (а.с.22-25)

Разом з тим, згідно зі ст. ст. 317ч.1, 321ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, лише у випадках та в порядку, встановлених законом.

Вбачається, що ОСОБА_3 жодного стосунку до позикових правовідносин ОСОБА_2 і ОСОБА_4 немає. Позивач членом сім'ї ОСОБА_3 ніколи не був, спірним житлом не володів і права користування ним не мав.

А відтак, за позовом ОСОБА_2 не може бути визнано незаконним і скасоване розпорядження № НОМЕР_2 від 23.10.2008р. та визнано недійсним дублікат свідоцтва про право власності на житло від 23.10.2008р. стосовно передачі спірної квартири АДРЕСА_1 у приватну власність ОСОБА_3

Позивач ніколи не був власником спірної квартири АДРЕСА_1, не володів нею на інших правових підставах, не був членом сім'ї ОСОБА_3, а тому правовий механізм захисту прав власника, володільця майна визначений ст.ст.386,391 ЦК України, на які послався позивач в позовній заяві, та на які є посилання в апеляційній скарзі, виходячи із правовідносин сторін, застосуванню не підлягають. З цих же підстав не підлягають застосуванню правила ст.ст.21, 228 ЦК України. Підстав вважати, що при здійсненні в 2008 році приватизації спірної квартири ОСОБА_3 і органи приватизації, діяли навмисно, порушували цивільні права та інтереси позивача, вчиняли правочин, спрямований на порушення його конституційних прав і свобод, на незаконне заволодіння його майном, немає. Та за ст. 60 ч. 4 ЦПК України суду заборонено ґрунтуватися на припущеннях. Доводи в апеляційній скарзі з цього приводу брати до уваги неможливо. З огляду на те, що приватизація квартири АДРЕСА_1 була здійснена ОСОБА_3 у 2008 році, а рішення апеляційного суду Одеської області про стягнення боргу за договором позики ухвалено 25.06.2014р. (за позовом ОСОБА_2, поданим у червні 2011р.), та з огляду на те, що ОСОБА_3 не має стосунку до боргових зобов'язань ОСОБА_4, неспроможними є посилання позивача та його представника на труднощі з виконанням рішення суду про стягнення боргу від 25.06.2014р. Вбачається, що ОСОБА_4 не була співвласником спірної квартири на момент винесення ухвали від 26 березня 2004 року ( по справі № 2-5270/04) про накладення арешту на ? частину вказаної квартири, що є свідченням неправомірності арешту, та в зазначеній справі у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 було відмовлено, а тому наявність або відсутність арешту на вказану частку квартири, як і факт його скасування у 2009 році, висновків колегії суддів не спростовує. Захищаючи права однієї особи, зокрема позивача, суд не вправі при цьому порушувати права іншої особи, зокрема відповідача ОСОБА_3, яка в зобов'язальних правовідносинах з позивачем не знаходиться.

Водночас колегія суддів зауважує, що за роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. «Про судове рішення у цивільній справі» (п.8,13) ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст.215 ЦПК…; резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначенні в ст.ст. 215-217 ЦПК України.

Наведеним роз'ясненням Верховного Суду України рішення суду першої інстанції в частині мотивування та викладення резолютивної частини не відповідає, а тому в межах оскарження апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду 1-ої інстанції змінити.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-316,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5, що діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2015 року в частині позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Комунального підприємства (далі КП) «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_4 змінити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Комунального підприємства (далі КП) «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради, ОСОБА_4 про визнання недійсним розпорядження та визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності, визнання відмови противоправною, зобов'язання здійснити певні дії повністю відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: Є.С. Сєвєрова А.І. Дрішлюк