АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1460/2016 Головуючий в суді 1 інстанції - Сіромашенко Н.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Чобіток А.О., Шебуєвої В.А.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки,

встановила:

В серпні 2013 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просив у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №700/711414-КV від 27 серпня 2008 року в розмірі 639 187, 95 доларів США, що станом на 16 липня 2013 року за курсом НБУ складає 5109029 грн. 27 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві приватної власності; визначити способом звернення стягнення реалізацію предмета іпотеки (вказаної квартири) через прилюдні торги; встановити початкову ціну реалізації предмета іпотеки (вказаної квартири) не менше, ніж 6 762 937 грн., яка встановлена в договорі іпотеки.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року позов задоволено : в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №700/711414-КV від 27 серпня 2008 року в розмірі 639 187, 95 доларів США, що станом на 16 липня 2013 року за курсом НБУ складає 5 109 029 грн. 27 коп., відповідно до договору іпотеки звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Судом вирішено визначити способом звернення стягнення реалізацію предмета іпотеки (вказаної квартири) через прилюдні торги. Встановлено початкову ціну реалізації предмета іпотеки (вказаної квартири) не менше, ніж 6 762 937 грн., яка встановлена в договорі іпотеки. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір по 1720 грн. 50 коп. з кожного окремо.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначав, що в день підписання договору 27.08.2008 року з незрозумілих причин кредитний договір підписаний не був, проте між ним, ОСОБА_3 та банком було підписано іпотечний договір з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитом. Однак в подальшому підписання кредитного договору № 700/711414-КV не відбулось, кошти згодом були видані йому в значно меншому розмірі та банком було повідомлено, що сам іпотечний договір анульовано, оскільки видана сума не підлягає забезпеченню у вигляді нерухомого майна. Оскільки кредитний договір від 27.08.2008 року між ним та банком не підписувався, тобто не був складений у письмовій формі, він є нікчемним відповідно до ст. 215 ЦК України.

Судом першої інстанції невірно визначено початкову ціну реалізації предмета іпотеки, оскільки між ним та банком відсутня згода щодо розміру цієї ціни.

Вважає, що наявні у справі розрахунки заборгованості суперечать один одному. В наданих розрахунках містяться різні значення та розміри відсотків, які підлягають сплаті. Відповідно до розрахунку сукупної вартості кредиту, початок сплати за кредитом повинен був розпочатись в 2008 році, в той час як в розрахунку заборгованості датою початку розрахунку зазначено березень 2011 року. Також, з виписки по особовому рахунку не можливо зрозуміти порядок та строки нарахування коштів та процентів, оскільки нарахування у вказаній виписці проведено подобово, та є незрозумілим, чи відповідає розрахунок, наданий банком до позовної заяви, розрахунку, що зазначений у вказаній виписці. Зазначена виписка банку здійснена по рахунку № НОМЕР_1, який не має відношення до кредитного договору, оскільки в наданій банком копії кредитного договору вказано інший рахунок № НОМЕР_2.

Посилався на те, що в матеріалах справи відсутні докази отримання ним коштів від банку за кредитним договором №700/711414-КV від 27.08.2008 року, зокрема, заяви на видачу коштів та квитанції про їх видачу.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити. Представник позивача ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_5 вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 серпня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 700/711414-КV, відповідно до якого банк надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 500 000 доларів США, з погашенням кредиту відповідно до графіку та кінцевим терміном погашення заборгованості до 26 серпня 2018 року на умовах визначених договором кредиту.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії між банком та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 700/711419IO від 27 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., відповідно до якого в іпотеку було передано квартиру АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу від 15.02.2007 року.

Через неналежне виконання взятих на себе зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії, станом на 16 липня 2013 року виникла заборгованість за вказаним договором, яка становить 639 187, 95 доларів США, що еквівалентно 5109029 грн. 27 коп., та складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 469 847, 19 доларів США, що еквівалентно 3 755 488 грн. 59 коп.; заборгованості за відсотками в розмірі 169 340, 76 доларів США, що еквівалентно 1 353 540 грн. 68 коп.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив вищевикладених обставин щодо невиконання позичальником зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії, внаслідок чого виникла заборгованість 639 187, 95 доларів США, що становить 5 109 029 грн. 27 коп., а тому відповідно до умов іпотечного договору та вимог ст. 33, 37, 39, 41, 42 Закону України «Про іпотеку», ст. 590, 591 ЦК України суд дійшов висновку, що у іпотекодержателя ПАТ «Укрсоцбанк» виникло право вимагати звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення зазначеної заборгованості, відповідно позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 полягають в тому, що кредитний договір він не підписував та отримував кошти у значно меншому розмірі, ніж передбачено у договорі. Крім того, представником банку в судових засіданнях не було надано оригіналу кредитного договору. Отже, кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, вважає нікчемним.

Проте зазначені доводи колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 700/711414-КV, 27 серпня 2008 року між кредитором - АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» в особі начальника центру роздрібних продаж КМФ АКБ «Укрсоцбанк» Офіцерової Н.А. та позичальником ОСОБА_2 було укладено зазначений договір, кожна сторінка якого підписана обома сторонами, скріплена печаткою банку ( а.с. 44-50, том1, а.с. 61-69, том 2).

Під текстом договору міститься письмова згода ОСОБА_3 - дружини ОСОБА_2 про надання згоди своєму чоловіку на укладання кредитного договору.

Відповідно до п.1.1.1 договору, надання кредиту буде здійснюватись окремими частинами ( траншами), зі сплатою 15% річних та комісій, в розмірі та порядку, визначеному у додатку № 1 до цього договору в межах максимального ліміту заборгованості до 500 000 доларів США, з наступним графіком зменшення максимального ліміту заборгованості кожного 20 числа місяця, починаючи з вересня 2008 року, та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 26 серпня 2018 року.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що дійсно оригінал договору про надання відновлювальної кредитної лінії було втрачено, проте факт його укладення та отримання позичальником кредитних коштів підтверджується іншими наявними у справі доказами: заявами на видачу готівки, договором про внесення змін № 1 від 30 березня 2009 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, виписками з особового рахунку відповідача про часткове погашення заборгованості по кредиту та процентах, та рішеннями судів, що набули законної сили.

Вказані пояснення представника позивача підтверджуються матеріалами справи.

Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2013 року, було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання недійсним пункту договору та скасування неустойки. ( а.с. 63-69, том 1).

Як вбачається зі змісту зазначеного рішення, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним пункту договору та скасування неустойки, ОСОБА_2 стверджував, що 27 серпня 2008 року між ним та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 700/711414-КV, за умовами якого банк зобов'язався надати йому кредит в розмірі 500 000 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 15% річних та з кінцевим терміном повернення 26.08.2018 року. ОСОБА_2, посилаючись на настання світової фінансової кризи, внаслідок якої значно підвищився курс гривні до долара США, зазначав, що вказана обставина значно ускладнює погашення ним кредиту, від чого він не відмовляється та намагається сумлінно виконувати умови договору, проте банк нараховує неустойку ( а.с. 58, том 2).

Вказаним рішенням суду була встановлена обставина про те, що 27 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк» було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 700/711414-КV, за умовами якого банк зобов'язався надати йому кредит в розмірі 500 000 доларів США з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 15% річних та з кінцевим терміном повернення 26.08.2018 року.

Крім того, за клопотанням ОСОБА_2 Апеляційним судом м. Києва 19 червня 2014 року було зупинено апеляційне провадження у даній справі до розгляду Голосіївським районним судом м. Києва справи за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3 про визнання недійсним іпотечного договору №707/711419-ІО від 27.08.2008 року ( а.с. 171-173, том 2).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_8 до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_3 про визнання іпотечного договору недійсним - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання чітко викладені в договорі, який сторони підписали, отже, досягли згоди щодо його істотних умов. Посилання позивача на недійсність основного зобов'язання судом визнані безпідставними, оскільки факт укладення кредитного договору встановлений судовим рішенням, яке набрало законної сили, та відповідно до ст. 61 ЦК України доказуванню не підлягає ( а.с. 202-209, том 2).

Відповідно до іпотечного договору № 700/711419-ІО, укладеного 27 серпня 2008 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.В., іпотекодавці передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за вищевказаним договором відновлювальної кредитної лінії ( а.с. 51-54, том 1). Факт укладення та підписання іпотечного договору ОСОБА_2 не оспорюється.

Відповідно до п.1.4 іпотечного договору, зміст та розмір основного зобов'язання, зокрема, становить : повернення кредиту в сумі 500 000 доларів США, з порядком погашення заборгованості за кредитом, визначеним договором, яким обумовлене основне зобов'язання, з кінцевим терміном погашення до 26.08.2018 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлене основне зобов'язання.

Положенням статті 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказана презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, оскільки презумпція правомірності договору відновлювальної кредитної лінії та іпотечного договору, укладених між сторонами, не спростована, всі права, набуті сторонами правочину за ними, повинні безперешкодноздійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Крім того, про укладення кредитного договору свідчить і та обставина, що ОСОБА_2 визнає факт отримання ним кредитних коштів, проте у меншій сумі, ніж визначено договором, однак це не суперечить змісту договору про надання відновлювальної кредитної лінії.

Відповідно до п.2.1 договору про надання відновлювальної кредитної лінії, надання кредиту ( траншу кредиту) на цілі, визначені у п.1.2 договору, проводиться в межах максимального ліміту заборгованості, що діє на дату отримання траншу кредиту, після укладення договорів, визначених в п.п. 1.3, 3.3.5 цього договору шляхом видачі готівки з позичкового рахунку № НОМЕР_3 в Центрі роздрібних продаж Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк».

Як вбачається з виписки по особовому рахунку № НОМЕР_3, ОСОБА_2 були надані кредитні кошти на загальну суму 470 000 доларів США, видача коштів проводилась траншами: 27.08.2008 року - 40 000 доларів США; 12.09.2008 року, 15.09.2008 року, 19.09.2008 року - щоразу по 20 000 доларів США; 22.09.2008 року - 60 000 доларів США, 06.10.2008 року - 40 000 доларів США та 09.10.2008 року - 270 000 доларів США. ( а.с. 70 - 73, том 1).

Обставини щодо видачі відповідачу зазначених кредитних коштів також підтверджуються заявами на видачу готівки, копії яких були надані суду представником позивача. Відповідно до змісту заяв на видачу готівки, на виконання умов договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 700/711414-КV, про що безпосередньо зазначено у заявах, підписаних ОСОБА_2, а також відповідальними працівниками банку з прикладенням печатки, ОСОБА_2 були отримані готівкою наступні суми коштів: 27.08.2008 року - 40 000 доларів США, 12.09.2008 року - 20 000 доларів США, 15.09.2008 року - 20 000 доларів США, 19.09. 2008 року - 20 000 доларів США, 22.09.2008 року - 60 000 доларів США, 09.10.2008 року - 270 000 доларів США, 06.10.2008 року - 40 000 доларів США, всього на суму 470 000 доларів США (а.с. 162- 167, том 2).

Як вбачається з договору про внесення змін № 1 від 30 березня 2009 року до договору про надання відновлювальної кредитної лінії ( копія - а.с. 158, том 2), оригінал якого був наданий для огляду представником позивача до суду апеляційної інстанції, АКБСР «Укрсоцбанк» - кредитор та ОСОБА_2 - позичальник дійшли згоди змінити графік погашення основного боргу, який станом на 30 березня 2009 року становить 469 847,19 доларів США, та у зв'язку з цим встановили графік погашення заборгованості, починаючи з 20 квітня 2009 року.

Відповідно до вказаного графіку, до 20 вересня 2010 року ОСОБА_2 сплачує на погашення заборгованості по кредиту - 390 доларів США щомісячно, в подальшому до 20 липня 2018 року - по 4872 долари США щомісячно, а до 26 серпня 2018 року - 4859,19 доларів США ( а.с. 158, том 2).

Таким чином, відповідно до вказаного договору про внесення змін від 30.03.2009 року, сторони привели графік погашення заборгованості по кредиту у відповідність до фактично отриманої ОСОБА_2 та погашеної на той час суми кредиту.

Доводи апеляційної скарги відповідача про невідповідність розрахунку заборгованості та наданих виписок з особового рахунку щодо нарахування процентів умовам укладеного договору , - колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не відповідають обставинам справи та змісту зазначених доказів.

Зокрема, як вбачається з виписки по особовому рахунку № НОМЕР_2 за період з 27.08.2008 року по 04.03.2011 року, відповідачем ОСОБА_2 на виконання умов кредитного договору сплачувались проценти за користування кредитом. Наприклад, були сплачені такі суми: 30.09.2008 року - 1099,69 доларів США, 18.11.2008 року - 4957,47 доларів США, 20.12.2008 року - 5482,38 доларів США, 10.02.2009 року - 5677,62 долари США, 23.07.2009 року - 1637,36 доларів США, 25.05.2009 року - 6000 доларів США, 21.01.2009 року - 6460,92 доларів США, 31.03.2009 року - 5481,65 доларів США, 16.06.2009 року - 4237,72 доларів США ( а.с. 76- 99, том 1).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, що був покладений судом в основу оскаржуваного рішення, позивачем пред'явлено до стягнення суму нарахованих та несплачених процентів за період з 04 березня 2011 року по 15 липня 2013 року в загальному розмірі 169 340,76 доларів США, яка складається із суми процентів, нарахованих на строкову ( поточну) заборгованість по кредиту - 135 652,16 доларів США, та суми процентів, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту - 33 688,6 доларів США. Зі змісту вказаного розрахунку вбачається, що проценти нараховувались щомісячно, що відповідає умовам кредитного договору.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що відповідно до умов договору проценти нараховувались з дня видачі кредитних коштів, тобто з 27.08.2008 року, а в розрахунку заборгованості, наданому позивачем, розрахунок починається з 04.03.2011 року, колегія суддів не приймає до уваги, як підставу для скасування рішення та відмови у позові, враховуючи наступне. Відповідно до виписок по особових рахунках ОСОБА_2, банком на окремих рахунках обліковувались: нараховані та сплачені в строк проценти за користування кредитом, віднесені на рахунок прострочення проценти за період з 27 серпня 2008 року по 04 березня 2011 року; погашення прострочених відсотків по кредиту, перенесення прострочених відсотків понад 31 день на інший аналітичний рахунок, перенесення прострочених процентів понад 60 днів на інший аналітичний рахунок за період з 27 серпня 2008 року по 04 березня 2011 року.

Та обставина, що в розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, відображено лише нараховані та несплачені проценти за період з 04 березня 2011 року по 15 липня 2013 року на загальну суму 169 340,76 доларів США, в рахунок погашення яких заявлено дані позовні вимоги, не ставить під сумнів зазначений розрахунок та не може бути підставою для відмови у позові, оскільки нарахування та погашення процентів за попередній період - з 27 серпня 2008 року та 04 березня 2011 року детально відображено у вищевказаних виписках з особових рахунків. При цьому позивачем заявлено до стягнення суму заборгованості за процентами лише за той період, який вказано у розрахунку.

Жодних обґрунтованих доводів про те, що сума сплаченого кредиту чи відсотків відображена у розрахунках заборгованості невірно, відповідачем у апеляційній скарзі та представником відповідача в поясненнях у судовому засіданні не наведено. Будь-яких доказів тих обставин, що сума сплаченого кредиту та відсотків є більшою, ніж відображено у розрахунках, відповідачем не надано.

При цьому із розрахунку заборгованості вбачається, що у період з 04.03.2011 року по 15.07.2013 року платежі на погашення заборгованості ОСОБА_2 не здійснювались. Відповідачем та його представником зазначена обставина не спростована.

Пунктом 4.4 договору про надання відновлювальної кредитної лінії передбачено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8 цього договору протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається такими, що сплив, та відповідно, позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції ( штраф, пеню).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено та доведено матеріалами справи, що заборгованість ОСОБА_2 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії станом на 16 липня 2013 року становить 639 187, 95 доларів США, яка складається із: заборгованості за кредитом в розмірі 469 847, 19 доларів США, та заборгованості за відсотками в розмірі 169 340, 76 доларів США, нарахованими за період з 04.03.2011 року по 15.07.2013 року.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п.2.4.3 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов'язання задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Зазначені вимоги закону судом першої інстанції виконані.

Разом з тим, зазначаючи у рішенні суду початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, суд першої інстанції вказав початкову ціну - не менше, ніж 6 762 937 грн., яка встановлена в договорі іпотеки.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується та вважає в цій частині обґрунтованими доводи апеляційної скарги, оскільки, як вбачається зі змісту п.1.1. - 1.3 іпотечного договору вартість предмету іпотеки квартири АДРЕСА_1 що визначена КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» у довідці-характеристиці від 05.06.2008 року, становить 6 762 937 грн. Однак, відповідно до п.1.2 договору, заставна вартість предмету іпотеки за згодою сторін визначена в сумі 5 405 904 грн., що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим НБУ на день укладення цього договору ( 484,57 грн. = 100 доларів США) становить 1 115 608,28 доларів США.

Пунктом 4.6 іпотечного договору передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: шляхом продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» або шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Таким чином, ні умовами іпотечного договору, ні положеннями Закону України «Про іпотеку» не передбачено, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації визначається у розмірі, визначеному договором іпотеки при його укладенні.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України , висловленої у постанові № 6-1205цс15 від 23.12.2015 року, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення в частині визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації - необхідно змінити, зазначивши, що така ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують.

Отже, в іншій частині рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, та підстав для відмови у задоволенні позову - не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року - змінити в частині визначення початкової ціни реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів та викласти рішення в цій частині в наступній редакції:

Встановити початкову ціну реалізації предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 - на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: