АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 623/1616/14-ц Головуючий суддя І інстанції Вергун І. В.
Провадження № 22-ц/790/2832/16 Суддя доповідач Шаповал Н.М.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи, крім відшкодування шкоди на виробництві
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Шаповал Н.М.,

суддів: Кіпенка І.С.,

Кіся П.В.,

за участю секретаря - Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 березня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_3, Моторно (транспортне) страхове бюро України, про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої дорожньо - транспортною пригодою,-

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування 31 809,75 грн. щомісячно, починаючи з 16.10.2009 року та довічно, 6 405,00 грн. в рахунок відшкодування додаткових витрат на санаторно - курортне лікування, 3 043,02 гривні витрат на медикаменти, 200 000,00 грн. моральної шкоди, а також судові витрати по справі.

В подальшому позивач уточнив свої позовні вимоги в частині втраченого заробітку внаслідок втрати загальної працездатності, зменшивши суму відшкодування щомісячно до 30 334,75 грн. починаючи такі сплати з дня встановлення непрацездатності 16.10.2009 року та довічно ( т. 1 а.с.199).

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 12 червня 2009 року, приблизно о 09 годині 10 хвилин ОСОБА_4, здійснюючи керування автомобілем «TOYOTA CAMRY», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить на праві власності ОСОБА_3, рухався по автодорозі Київ - Харків - Довжанський в Чугуївському районі Харківської області, з боку міста Чугуєва в напрямку м. Харків. В районі 531 км+900 м вказаної дороги ОСОБА_4 грубо порушив вимоги п.п.1.5,10.1 та 12.1 Правил дорожнього руху і, при виконання маневру випередження, автомобіль, що рухався попереду, виконав наїзд на ліве, а потім на праве по ходу узбіччя, в результаті чого автомобіль втратив керованість, перекинувся та здійснив наїзд на перешкоду - дерево. В даному автомобілі в якості пасажира знаходився позивач, який внаслідок ДТП отримав тяжкі тілесні ушкодження, за ознаками небезпечними для життя.

Внаслідок дорожньо - транспортної пригоди позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження, змушений був довгий час знаходиться на лікуванні в медичних закладах, став інвалідом І групи з повною втратою працездатності, потребує постійної сторонньої допомоги.

Моральну шкоду обґрунтовує тим, що після ДТП переніс страждання та біль під час тривалого лікування, втратою працездатності, різкої зміни звичайного способу життя, що потребує значних додаткових зусиль для його відновлення.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Хар.івської області від 02 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування вказаного рішеня суду першої інстанції та ухвалення нового, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування вказаного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким відмовити ОСОБА_2 у позові, вирішити питання про судові витрати. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, що він, як власник автомобіля, не повинен відшкодовувати майнову та моральну шкоду позивачу, оскільки не є винним у скоєнні ДТП.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову районний суд виходив із того, що обов'язок з відшкодування шкоди, завданої іншим особам ( які не є власниками або володільцями транспортного засобу, зокрема, пасажиру транспортного засобу, покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки.

Оскільки позов пред'явлено до винної в ДТП особи, а не до власника автомобіля, тому позовні вимоги не задоволені.

Проте, з такими висновками суду погодится не можна за таких підстав.

Судом встановлено, що вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 20.12.2012 року, який набрав законної сили 21 березня 2013 року, ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Цивільний позов ОСОБА_2 не був розглянутий.

ОСОБА_4 в ході досудового і судового слідства було відшкодовано позивачу 20 500,00 грн., що не заперечували сторони в судовому засіданні.

Позивач отримав І групу інвалідності з повною втратою працездатності, потребує постійної сторонньої допомоги, що підтверджується висновком Ізюмською міжрайонної медіко - санітарної комісії ( т. 1 а.с.19).

Із рішення Ізюмського міськрайонного суду м. Харкова від 15 вересня 2015 року, залишеного без змін апеляційним судом Харківської блласті від 09. 12. 2015 року вбачається, що позов ОСОБА_2 до Моторного ( транспортного) страхового бюро України про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди не задоволений.

За загальними правилом ч.2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з роз'ясненнями у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2. Правил дорожнього руху України).

З системного аналізу ст.1187 ЦК України вбачається, що дана стаття встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки. Таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, у даному випадку це ОСОБА_4

Щодо позовних вимог про призначення позивачу пожиттєвої щомісячної грошової виплати в розмірі 30 334 грн., то слід зазначити наступне.

Згідно статті 1198 ЦК України, розмір доходу фізичної особи-підприємця, втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, що підлягає відшкодуванню, визначається з її річного доходу, одержаного в попередньому господарському році, поділеного на дванадцять. Якщо ця особа отримувала дохід менш як дванадцять місяців, розмір її втраченого доходу визначається шляхом визначення сукупної суми доходу за відповідну кількість місяців. Розмір доходу від підприємницької діяльності, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, визначається на підставі даних органу державної податкової служби. Розмір доходу, втраченого фізичною особою-підприємцем внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, обчислюється виходячи з розміру доходу, який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, у сумах, нарахованих до вирахування податків.

Таким чином доходом, з якого має вираховуватись сума втраченого доходу фізичною особою - підприємцем внаслідок каліцтва, у розумінні вказаної норми є дохід з якого має вираховуватись прибутковий податок.

Статтею 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 13-92 «Про прибутковий податок громадян» в редакції, чинній на момент проведення розрахунку, визначено, що оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручки у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу.

Статтею 14 цього Декрету передбачено, що громадяни, які займаються підприємницькою діяльністю, подають податковому органу декларації про отримані доходи, у яких відображаються загальні суми доходу, суми витрат, суми чистого доходу, а також суми сплаченого податку.

Відповідно до Порядку ведення книги обліку доходів та витрат, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року № 1269 показник «чистий дохід» визначається в Книзі обліку доходів і витрат, яка для визначення результатів власної підприємницької діяльності платником податку ведеться особисто.

У той же час, матеріали справи не містять даних щодо понесення позивачем витрат на закупівлю товару та в книзі обліку цього не відображено.

Також, відсутні декларації, що подавались позивачем до податкового органу про загальний ( валовий ) прибуток та валові витрати.

За таких підстав, у задоволенні позову у цій частині слід відмовити.

Судова колегія вважає за необхідне задовольнити позов в частині стягнення витрат на санаторно - курортне лікування ОСОБА_2, про що свідчить квитанція від 08 серпня 2010р. санаторія «Славянский» про оплату ним витрат у розмірі 6 405 грн. ( т. 1 а.с. 29)

Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 15 000 грн. за таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру завданої позивачу моральної шкоди судова колегія враховує, що позивач отримав тілесні ушкодження, які призвели до встановлення І групи інвалідності пожиттєво, що позбавляє його можливості вести нормальний спосіб життя, тривалість душевних страждань та перенесеного фізичного болю, а також вимоги розумності, та справедливості.

Також, судова колегія приймає до уваги те, що після скоєння ДТП, ОСОБА_4 у добровільному порядку відшкодував збитки у розмірі 20 500 грн., про що представники сторін не заперечували в суді апеляційної інстанції, а тому підлягає стягненню сума у розмірі 15 000 грн.

Не підлягають задоволенню вимоги про стягнення витрат на ліки у розмірі 3 043 грн. 02 коп., оскільки судова колегія враховує девальвацію гривні, яка відбулася з часу, коли позивачу було сплачено 20 500 грн., зокрема, витрати на медикаменти.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 02 березня 2016 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 15 000 грн. та в рахунок відшкодування витрат на санаторно - курортне лікування у розмірі 6 405 грн. 00 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Н.М. Шаповал

Судді: І.С. Кіпенко

П.В. Кісь