Провадження № 22-ц/773/552/16 Категорія: 27 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 квітня 2016 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Федонюк С.Ю. ,

суддів - Грушицького А.І., Свистун О.В.,

з участю:

секретаря - Концевич Я.О.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" про визнання недійсним кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, за заявою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про забезпечення позову, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з заявою про забезпечення позову в цивільній справі за його позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року заяву позивача ПАТ «Альфа-Банк» про забезпечення позову задоволено. Накладено арешт на 1/3 частину квартири загальною площею 44 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_2 Заборонено ОСОБА_2 відчужувати та розпоряджатися цим майном.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити повністю.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала - скасуванню з ухваленням нової - про відмову в задоволенні заяви.

Постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з обгрунтованості заяви позивача, а саме, що позивач є власником зазначеного майна і як власник може скористатися своїм правом та розпорядитися ним, зокрема відчужити майно, а невжиття заходів забезпечення позову може призвести до перешкод або неможливості виконання рішення суду.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Згідно з положеннями ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову за заявою осіб, які беруть участь у справі, допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Пунктом 1 ч.1 ст. 152 ЦПК України визначено перелік видів заходів, що можуть бути вжиті судом для забезпечення позову.

Отже, забезпечення позову - це вжиття заходів цивільного процесуального характеру, направлених на припинення дій, які можуть утруднити чи зробити неможливим виконання майбутнього рішення суду. Їх вжиття гарантує реалізацію позовних вимог у разі їх задоволення і саме по собі не порушує прав відповідача, оскільки носить тимчасовий характер.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Крім того, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22.12.2006 року суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

З матеріалів справи вбачається, що у липні 2015 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості. Предметом спору, за вирішенням якого до суду звернувся позивач, є стягнення заборгованості за кредитним договором, тобто, майновий спір.

Звертаючись із даною заявою, в обгрунтування забезпечення позову позивач посилався на те, що у відповідача ОСОБА_2 наявне додаткове нерухоме майно, а саме: 1/3 частини квартири загальною площею 44 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено відповідними інформаційними довідками Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, яке банк в подальшому зможе реалізувати та забезпечити своє право на виконання умов кредитного договору.

Разом з тим, при вирішенні даного питання суд першої інстанції постановив ухвалу без достатнього з'ясування всіх обставин справи.

Доводи апеляційної скарги є доведеними та обгрунтованими, адже апелянтом зазначено, що 22.08.2008 року між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно -квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не переконався в обґрунтованості накладення арешту на інше майно - частину спірної квартири та не перевірив належним чином інформацію щодо власника цього майна.

Із долучених ОСОБА_2 копії договору дарування 1/3 частини квартири (а.с.36-37), рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.06.2015 р.(а.с.38), та копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03.06.2015 р. (а.с.39-42) вбачається, що власником спірного майна є ОСОБА_4.

Таким чином, накладенням арешту на майно особи, яка не є боржником, оскаржуваною ухвалою порушується право власності цієї особи на спірне майно, а саме, право вільного користування, володіння та розпорядження ним. Особа, щодо майна якої застосовано заходи забезпечення позову, не може відповідати своїм майном за зобов'язаннями третіх осіб, адже судом першої інстанції вирішувалось питання щодо забезпечення позову в межах цивільної справи про стягнення заборгованості за позовом банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведене та помилково в порядку забезпечення позову наклав арешт на 1/3 частини квартири за адресою АДРЕСА_1, яка не належить відповідачам по справі.

За таких обставин, відповідно до п.4 ч.1 ст. 311 ЦПК України, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ухвала суду першої інстанції - скасуванню з постановленням нової ухвали - про відмову у задоволенні заяви банку про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 218, 311, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2015 року в даній справі скасувати та постановити нову ухвалу.

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді