Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 337/6707/15Головуючий у 1-й інстанції Сидорова М.В.
Пр. №22-ц/778/1772/16Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Каракуші К.В., Стрелець Л.Г.

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Житлово-будівельного кооперативу «Строитель-19» (надалі ЖБК «Строитель-19») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

23 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.с.1-2) з урахуванням уточнень (а.с.113-114), та в якому просив:

- поновити йому строк на подачу позову до суду про поновлення на роботі,

- скасувати наказ ЖБК «Строитель-19» № 3 від 30 грудня 2013 року з посади сантехніка на підставі ст. 40 п. 4 КЗпП України (за прогули без поважних причин), поновивши його на роботі,

- стягнути з відповідача заробітну плати за час вимушеного прогулу, а саме за 21 місяць в сумі 8673,00 грн. з моменту звільнення з розрахунку середньомісячного заробітку 413,00 грн.,

- стягнути моральну шкоду в сумі 15000,00 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що перебував з відповідачем у трудових відносинах. Відповідно до наказу голови ЖБК «Строитель-19 №1 від 05.10.2007 року був прийнятий на роботу слюсарем-ремонтником з неповним робочим днем з заробітною платою 400,00 грн. Наказом голови ЖБК «Строитель-19» №3 від 30 грудня 2013 року був звільнений за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули.

Вважав звільнення незаконним і обґрунтовував це тим, що з грудня 2013 року голова ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_3 почав пропонувати йому звільнитись через те, що він виказав останньому претензії з приводу зменшення його заробітку, оскільки голова ЖБК почав запрошувати до виконання робіт, які входили до його обов'язків, інших осіб. До цього ніяких скарг або претензій ні від голови ЖБК, ні від мешканців не було. В зв'язку з цим, голова ЖБК видав наказ про його звільнення за прогули за надуманими підставами. Крім того, було порушено процедуру звільнення, оскільки ніяких пояснень він не писав, на засідання правління кооперативу з розгляду питання про його прогули не запрошувався.

З приводу незаконного звільнення він в січні 2014 року звертався із скаргою до прокуратури Хортицького району м. Запоріжжя, яка була передана до Державної територіальної інспекції з питань праці у Запорізькій області, яка після перевірки, на підставі фіктивних документів, без виїзду для ознайомлення з документами до ЖБК та виклику його для надання особистих пояснень, з порушенням строків розгляду, була залишена без задоволення, порушень в процедурі його звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України виявлено не було.

В додатковій позовній заяві зазначав, що на початку грудня 2013 року до нього звернулась його сестра, яка мешкає в Херсонській області, повідомила, що захворіла та просила його приїхати. В зв'язку з цим він звернувся до голови ЖБК ОСОБА_3 з письмовою заявою про надання йому відпустки, на що голова ЖБК погодився. Коли повернувся з відпустки, дізнався про те, що нібито скоїв прогули.

Через незаконне звільнення та запису в трудовій книжці про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, він не може працевлаштуватися на іншу роботу. При цьому, через порушення його прав зазнав хвилювань протягом тривалого строку, йому пришилось докладати зусиль для відновлення справедливості через суд, в зв'язку з чим, він зазнав моральних страждань, моральну шкоду оцінює в 15000,00грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2016 року (а.с.136-144) в задоволенні позовних вимог позивача у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.146) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов з проханням поновити строк на його подачу з урахуванням конкретних обставин.

ЖБК «Стоитель-19» подало апеляційному суду письмові заперечення на вищезазначену апеляційну скаргу позивача (а.с. 154-157).

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі у повному обсязі, задовольняючи позов позивача у цій справі у повному обсязі, керувався ст.ст. ст.ст.40, 43, 148, 149, 232, 233, 235, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про кооперацію», постановою Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 3, 10, 11, 15, 58, 59, 60, 88, 212-215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст.ст. 10 ч.3, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Особливості праці членів кооперативів та їх об'єднань, колективних сільськогосподарських підприємств, фермерських господарств, працівників підприємств з іноземними інвестиціями визначаються законодавством та їх статутами. При цьому гарантії щодо зайнятості, охорони праці, праці жінок, молоді, інвалідів надаються в порядку, передбаченому законодавством про працю.

Згідно ст. 6 Закону України «Про кооперацію», за напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. Кооператив є юридичною особою, має самостійний баланс, розрахунковий та інші рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням.

Частинами 1 та 3 ст. 34 Закону України «Про кооперацію» передбачено, що трудові відносини в кооперативних організаціях регулюються цим Законом, законодавством про працю, статутами кооперативних організацій та правилами їх внутрішнього розпорядку.

Кооперативна організація самостійно визначає форми і систему оплати праці своїх членів і найманих працівників з урахуванням вимог, встановлених законодавством.

Згідно п. 1.6 Статуту ЖБК «Строитель-19», ЖБК є юридичною особою з дня реєстрації Статуту виконкомом Запорізької міської ради.

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи Серії АОО №201481 та ОСОБА_3 з державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, ЖБК «Строитель-19» зареєстровано 16.11.1972 року. Юридична адреса ЖБК: м.Запоріжжя, вул. Запорізького козацтва, 19-А.

Згідно п. 3.1, 3.3 Статуту ЖБК «Строитель-19», органами управління ЖБК є загальні збори членів і правління кооперативу. Голова правління здійснює повсякденне керівництво діяльністю кооперативу. Повноваження правління визначені примірним Статутом ЖБК.

Відповідно до пп.18 п.64 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30.04.1985р. №185, правління житлово-будівельного кооперативу приймає на роботу та звільняє робітників і службовців, які обслуговують жилий будинок (будинки) та прибудинкову територію.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району №180р від 29.04.2013 року (а.с.83), на підставі витягу з протоколу від 11.04.2013р. №138 загальних зборів членів ЖБК «Строитель-19»(а.с.87), витягу з протоколу від 11.04.2013р. №139 засідання правління та ревізійної комісії ЖБК «Строитель-19» (а.с.86), був погоджений склад правління та ревізійної комісії ЖБК «Строитель-19», де головою правління є ОСОБА_4 (а.с.84-85).

Позивач ОСОБА_5 з 06.10.2007р. був прийнятий на посаду сантехніка ЖБК «Строитель-19» (наказ № 1 від 05.10.2007 року а.с.3).

Згідно із штатним розписом, затвердженим головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_4, з 01.10.2012р. сантехник ЖБК має ставку 0,25 за окладом 1652,00 грн. і його заробітна плата складає 413,00 грн.

Згідно із наказом голови правління ЖБК «Строитель-19» №3 від 30.12.2013 року (а.с.5) ОСОБА_2 було звільнено з 31.12.2013 року з займаної посади сантехника за п.4 ст.40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Вирішуючи питання про законність наказу №3 від 30.12.2013р. про звільнення ОСОБА_2 суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня).

В силу вимогст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Відповідно до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

В п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою законом прогулом визнається відсутність працівника на робочому місці як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати після закінчення вищого чи середнього спеціалізованого учбового закладу) (п.24 постанови).

Таким чином, визначальними факторами для вирішення питання про законність звільнення з роботи за прогул є не тільки установлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено перелік обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності працівника на роботі, звільненого за п. 4 ч. 1 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати будь-які докази із числа передбачених ст. 57 ЦПК України.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із частинами 1 та 2 ст. 232 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строку, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. При цьому, суд з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. були для позивача ОСОБА_2 робочими днями, в ці дні він не знаходився у відпустці, не був відсутній у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю.

При цьому, згідно табелю виходу на роботу за грудень 2013р. працівників ЖБК «Строитель-19» (а.с.105) в зазначені дні: 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. позивач ОСОБА_2 був відсутній на роботі.

Факт відсутності позивача ОСОБА_2 на роботі та невиконання ним обовязків в зазначені дні також засвідчено актами про відсутність співробітника на робочому місті, складених головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_4 спільно з членом правління ЖБК ОСОБА_6, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_7 від 03.12.2013р., 04.12.2013р., 09.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. (а.с.93-94, 97-101), згідно яких сантехник ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_2 в зазначені дні не вийшов на роботу, не попередив про свою неявку голову правління. Причина відсутності на роботі ОСОБА_2 не встановлена.

Аналогічні акти складені 05.12.2013р., 06.12.2013р. (а.с.95-96) головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_4, членом правління ЖБК ОСОБА_8, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_7 та 10.12.2013р., 11.12.2013р. головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_4, членом правління ЖБК ОСОБА_6, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_9

Згідно із актом від 16.12.2013р. (а.с.119), складеним головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_4 спільно з членом правління ЖБК ОСОБА_6, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_7, позивач ОСОБА_2 відмовився надати письмові пояснення з приводу прогулів 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р.

30.12.2013р. відбулось засідання членів правління ЖБК «Строитель-19», оформлене протоколом №143 від 30.12.2013р. (а.с.102), на якому одноголосно вирішено звільнити ОСОБА_2 з посади сантехника ЖБК «Строитель-19».

Згідно із актом від 31.12.2013р. (а.с.104), складеним головою правління ЖБК «Строитель-19» ОСОБА_4 спільно з членом правління ЖБК ОСОБА_6, членом ревізійної комісії ЖБК ОСОБА_7, 31.12.2013р. о 14.10 год. в прийомній ЖБК «Строитель-19» сантехник ОСОБА_2 був ознайомлений з наказом про його звільнення з посади сантехника №3 від 31.12.2013р., але від підпису відмовився.

Свідок ОСОБА_6 (а.с.123) суду першої інстанції пояснила, що вона є членом правління ЖБК «Строитель-19» з 2008 року. ОСОБА_2 мешкає в будинку ЖБК «Строитель-19», працював сантехником ЖБК, був звільнений 31.12.2013р. за прогули. Підставою для звільнення було те, що на початку грудня 2013 року до голови правління ЖБК та до неї почали звертатись мешканці будинку зі скаргами на відсутність сантехника на робочому місті. Вона особисто шукала ОСОБА_2 протягом робочих днів 03.12.2013р., 04.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р., іноді самостійно виконуючи його обовязки, але його на робочому місці в ці дні не було. Декілька разів вона приходила до нього додому, але там також його не знайшла, двері ніхто не відкривав. В звязку з цим були складені відповідні акти про відсутність його на робочому місці, які вона підписувала. 16.12.2013р. ОСОБА_2 зявився на роботі, його запросили до приймальної ЖБК, де запропонували надати письмові пояснення, але він відмовився. 30.12.2013р. відбулось засідання правління ЖБК, де було вирішено звільнити ОСОБА_2 за прогули. 31.12.2013р. головою правління ЖБК було видано наказ про звільнення ОСОБА_2, його знов було запрошено до приймальної ЖБК, повідомлено про звільнення та вказано на необхідність підписати наказ, але останній відмовився його підписувати, висловлювався на адресу членів правління нецензурною лайкою. Характеризує позивача з негативної сторони, як халатного працівника, який в опалювальний період на тривалий час кинув багатоквартирний будинок напризволяще.

Свідок ОСОБА_7 (а.с.124) суду першої інстанції пояснила, що вона є членом ревізійної комісії ЖБК «Строитель-19». 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р. 09.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. нею були підписані акти про відсутність сантехника ОСОБА_2 на робочому місці протягом усього робочого дня, оскільки останній на робочому місті в ці дні не зявлявся. Вона спільно з головою правління ЖБК шукали його в ці дні по всьому будинку ЖБК «Строитель-19». Для того, щоб виявити, чи приходить ОСОБА_2 на роботу, опечатувалися двері підвалу та горища, оскільки це основне місце його роботи. Таке опломбування жодного разу не порушувалось. 16.12.2013р. ОСОБА_2 зявився на роботі, йому було запропоновано надати письмові пояснення з приводу відсутності протягом тривалого строку на роботі, але останній відмовився, що було зафіксовано у відповідному акті. 31.12.2013р. ОСОБА_2 було запрошено для ознайомлення з наказом голови правління ЖБК «Строитель-19» про його звільнення з посади сантехника ЖБК, але ОСОБА_2 відмовився поставити підпис у наказі, що також було відображено у відповідному акті. При цьому, під час своєї відмови від ознайомлення та підпису наказу, ОСОБА_2 висловлювався на адресу членів правління нецензурно. Характеризує позивача як поганого працівника, на якого було багато скарг від мешканців будинку через неналежне виконання ним своїх обовязків.

Судом першої інстанції також було правильно встановлено, що 11.01.2014р. ОСОБА_2 звернувся до прокурора Хортицького району м. Запоріжжя зі скаргою на дії голови правління ЖБК «Строитель-19» щодо порушення умов оплати праці та його незаконне звільнення з посади за прогули, додавши до скарги копію наказу про звільнення, копію довідки про розмір заробітної плати та витяг з трудової книжки (а.с.7).

24.04.2014р. за вих. №40р-2014 прокурор Хортицького району м. Запоріжжя надіслав вказану скаргу для розгляду до Територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області (а.с.8).

Відповідно до акту перевірки додержання субєктами господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування №08-06-0048/0757 (а.42-50), проведеної Територіальною державною інспекцією з питань праці в Запорізькій області 03.06.2014р. відносно ЖБК «Строитель-19», виявлено порушення ст.116 КЗпП України, а саме при звільненні ОСОБА_2 31.12.2013р. виплата всіх сум, що належать йому, не проведена в день звільнення, розрахунок отримав 03.01.2014р. Інших порушень не виявлено.

04.06.2014р. за вих. №06-М-0462-2 начальником Територіальної державної інспекції з питань праці в Запорізькій області повідомлено ОСОБА_2 про те, що в ході перевірки його звернення було встановлено, що процедура звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України відносно нього додержана. Також встановлено, що при звільнення 31.12.2013р. йому не були виплачені розрахункові кошти, розрахунок проведено 03.01.2014р. (а.с.9).

Згідно наданої позивачем ОСОБА_2 виписки з історії хвороби №3927 (а.с.115-116), ОСОБА_2 з 14.08.2014р. по 22.08.2014р. перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні КУ ЦКБ№4 м.Запоріжжя з діагнозом: Гіпертонічна хвороба 11 ст. Ступень 3. ГЛЖ, Ризик 3, Нескладний церебральний криз. Хронічний персистирующий гепатит, мінімальний ступень активності.

Оцінивши вищевикладені обставини справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що факт відсутності позивача на робочому місці безпосередньо в ЖБК «Строитель-19» 03.12.2013р., 04.12.2013р., 05.12.2013р., 06.12.2013р., 09.12.2013р., 10.12.2013р., 11.12.2013р., 12.12.2013р., 13.12.2013р. без поважних причин знайшов своє підтвердження.

Ця обставина підтверджується вищезазначеними наданими суду першої інстанції табелем виходу на роботу працівниками ЖБК за грудень 2013 року, актами про відсутність на робочому місці, поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10, які суд вважає належними та допустимими доказами та приймає за основу при ухваленні рішення.

Належних, допустимих доказів, які б спростовували ці обставини, позивачем ОСОБА_2 суду першої інстанції не було надано.

При ухваленні рішення, суд першої інстанції правильно не прийняв доводи позивача, що голова правління ЖБК ОСОБА_3 в грудні 2013 року почав упереджено ставився до нього через те, що він висловлював на його адресу незгоду з оплатою його праці, що і стало наслідком складання фіктивних актів та подальшого його звільнення, оскільки вони безпідставні, надумані та є необґрунтованими.

Доводи позивача про те, що свідки ОСОБА_6, ОСОБА_10 оговорюють його, суд першої інстанції також правильно визнав такими, що не відповідають дійсності. Не довіряти цим доказам у суду першої інстанції не було підстав, оскільки вони є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та з іншими матеріалами справи.

На підтвердження доводів позивача, що він в грудні 2013 року перебував у відпустці, останній не надав жодного належного та допустимого доказу. Такі обставини не були встановлені і в ході судового розгляду та спростовуються сукупністю інших безпосередньо досліджених судом першої інстанції доказів.

Твердження позивача щодо недотримання відповідачем процедури звільнення, а саме, що звільнення відбулось без відібрання письмових пояснень та його запрошення на засідання членів правління ЖБК, суд першої інстанції правильно не прийняв до уваги при постановленні рішення через таке.

При розгляді справи судом першої інстанції було правильно встановлено, що 16.12.2013р. ОСОБА_2 відмовився від надання письмових пояснень з приводу його відсутності на робочому місці, що підтверджується відповідним актом від 16.12.2013р., поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10

Відповідно до ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.4 ст. 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Однак, судом першої інстанції було правильно встановлено та не оспорювалось сторонами, що в ЖБК не створена профспілкова організація, а обовязкове запрошення працівника ЖБК на засідання членів правління ЖБК, не передбачено Статутом (а.с.73-81) та діючим законодавством.

Таким чином, судом першої інстанції було правильно встановлено, що приводом до звільнення ОСОБА_2 стала відсутність його на робочому місці протягом робочих днів з 03.12.2013р. по 13.12.2013р. без поважних причин, що свідчить про обґрунтованість розірвання трудового договору за п.4 ст. 40 КЗпП України. Крім того, відповідачем додержані усі норми трудового законодавства щодо правил та порядку застосування дисциплінарних стягнень, звільнення проведено в передбачений законодавством строк, при звільненні було враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, тривалість дисциплінарного порушення, дотримана процедура звільнення.

На підставі викладеного, по суті заявлених позовних вимог про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про їх необґрунтованість та безпідставність, звільнення є законним.

При розгляді справи судом першої інстанції також було правильно встановлено, що від ознайомлення з наказом про звільнення та його підпису позивач ОСОБА_2 відмовився, що підтверджується відповідним актом від 31.12.2013р. Також факт відмови ОСОБА_2 від підпису наказу підтверджується поясненнями безпосередньо допитаних судом свідків ОСОБА_6, ОСОБА_10 Як вже зазначалось, не довіряти цим доказам у суду немає підстав.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що про звільнення з посади сантехника ЖБК «Строитель-19» позивач ОСОБА_2 дізнався 31.12.2013р.

Доводи позивача ОСОБА_2 про те, що копія наказу про звільнення та трудова книжка йому протягом тривалого часу не видавались, що вплинуло на строки своєчасного звернення за захистом своїх прав до суду, спростовується його особистою скаргою до прокурора Хортицького району м.Запоріжжя від 11.01.2014р., до якої він додає копію наказу про звільнення, довідку про розмір заробітної плати та витяг з трудової книжки.

Той факт, що копію наказу про звільнення та трудову книжку він отримав на початку січня 2014 року, визнавалось позивачем і в судовому засіданні.

З даними позовними вимогами позивач звернувся до суду 23.12.2015р., тобто з порушенням встановленого законом місячного строку звернення.

Всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, які неодноразово роз'яснювались судом, позивачем, з наданням доказів у відповідності до ст.ст.57-59 ЦПК України, не доведено та не обґрунтовано поважність причин пропуску строку звернення до суду за вирішенням трудового спору про поновлення на роботі. Покликання на хворобу позивача з 14.08.2014р. по 22.08.2014р. жодним чином не підтверджує факт неможливості звернення до суду протягом майже двох років, а звернення позивача до інших органів з приводу вирішення спору про незаконне звільнення, не перериває встановлений законом місячний строк звернення до суду для захисту порушених або оспорюваних законних прав та інтересів звільненого працівника.

В той же час, суд першої інстанції правильно враховував, що відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вважав, що в задоволені позову ОСОБА_2 про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі у цій справі слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Щодо вимоги позивача про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, то згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Оскільки, судом першої інстанції визнано звільнення позивача законним, а вимога позивача про поновлення на роботі не задоволена, то суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача у цій справі про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу також є безпідставними та не підлягають задоволенню.

У відповідності до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Оскільки, вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в яких позивачу відмовлено, то суд першої інстанції правильно вважав, що в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди також слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції правильно не відмовив позивачеві у задоволенні його вищезазначеного позову у цій справі до відповідача з підстав пропуску останнім строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України, а розглянув справу по суті та відмовив позивачеві у задоволенні його позову саме з підстав необґрунтованості, недоказаності та недоведеності його позовних вимог у цій справі до відповідача.

Оскільки, позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Хоча в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

У разі відмови судом першої інстанції у задоволенні первісних позовних вимог позивача ОСОБА_2 у цій справі (про скасування наказу про його звільнення відповідачем), похідні від них позовні вимоги позивача у цій справі (про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди) також не підлягали задоволенню у цій справі.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Також суд першої інстанції з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами у цій справі.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ЖБК «Строитель-19» судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Також встановлено, що ОСОБА_2 взагалі не було понесено судових витрат у вигляді судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду. Оскільки, він звільнений від його сплати в силу вимог Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 19 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_11ОСОБА_12