У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2016 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Нагорняк В.А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину земельної ділянки,

встановив:

ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона на підставі договору дарування є власницею частки 23/100 житлового будинку із господарськими будівлями, що розташований на земельній ділянці розміром 0,10 га в АДРЕСА_1.

Власником решти 77/100 частини будинку на підставі договору дарування від 27 жовтня 2003 року є ОСОБА_3 Земельна діляка площею 0,10 га, на якій розташований даний будинок, раніше належала попередньому власнику будинку ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю.

В кінці 2013 року їй стало відомо, що 27 жовтня 2003 року ОСОБА_4 на підставі договору дарування відчужила відповідачці ОСОБА_3 всю земельну ділянку площею 0,10 га, на якій розміщений спільний будинок.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 27 жовтня 2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Лубенського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за № 5554, в частині дарування ОСОБА_3 23/100 частки земельної ділянки загальною площею 0,10 га, розташованої по АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 23/100 частки спірної земельної ділянки.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд, керуючись ст. 120 ЗК України, правильно виходив із того, що земельна ділянка була приватизована ОСОБА_4 у 1997 році, укладення договору дарування 23/100 частин будинку відбулося 28 травня 2002 року, а договору дарування земельної ділянки - 27 жовтня 2003 року, тому немає підстав вважати, що на момент вчинення дарування земельної ділянки були порушені права позивачки.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування частково недійсним та визнання права власності на частину земельної ділянки.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ В.А. Нагорняк