Справа № 460/2135/15 Головуючий у 1 інстанції: Гоцко В.І.
Провадження № 22-ц/783/2839/16 Доповідач в 2-й інстанції: Гірник Т. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді: Гірник Т.А.

суддів: Бакуса В.Я., Левика Я.А.

секретар - Симець В.І.

з участю позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 26 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Здійснено розподіл спільного майна між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 наступним чином.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 в рахунок розподілу спільного майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частку гаражного боксу АДРЕСА_1 в рахунок розподілу спільного майна подружжя.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині задоволених позовних вимог оскаржив відповідач. Посилається на його незаконність, необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, ненаданні належної оцінки наявним у справі доказам та доводам відповідача, при неповному, всебічному та неупередженому розгляді справи, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Скаргу мотивує тим, що спірна квартира АДРЕСА_1, яку суд в порядку розподілу спільного майна подружжя поділив між колишнім подружжям є особистим майном відповідача, оскільки приватизована ним одноособово відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.02.2007 року, виданого Шклівського селищною радою Яворівського району Львівської області на підставі рішення від 10.01.2007 року №8. Умови, за яких квартири в порядку приватизації передаються у спільну сумісну чи спільну часткову власність членів сім»ї чітко визначені ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Враховуючи зміни, внесені до СК України, зазначає, що спільною сумісною власністю подружжя може бути визнане лише житло, набуте одним із подружжя в порядку приватизації в період з 08.02.2011 року до 13.06.2012 року. Беручи до уваги, що спірна квартира набута у власність до 08.02.2011 року, то така вважається особистою приватною власністю того подружжя, який здійснив приватизацію, до спільного майна не належить та поділу не підлягає. Тому рішення суду в цій частині не ґрунтується на вимогах закону.

Щодо визнання за позивачем права власності на ? частину гаражного боксу АДРЕСА_1, то такий придбаний ним у ТзОВ «Балмікс» 25 вересня 2007 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в простій формі, тоді як такий договір відповідно до вимог ч.1 ст.657 ЦК України, у редакції станом на 14.06.2007 року, підлягав нотаріальному посвідченню та державної реєстрації. Враховуючи недотримання в момент укладення такого договору вимог закону щодо форми цього договору, такий вважається неукладеним та таким, що не створює жодних прав та обов'язків для його сторін. Відтак гаражний бокс не може вважатись майном придбаним у період шлюбу, не є майном спільної сумісної власності і не підлягає розподілу між ним.

При розгляді справи за апеляційною скаргою позивач та її представник проти доводів апеляційної скарги заперечили. Просять врахувати, що спірна квартира, право власності на яку оформлено на ім»я відповідача не набута останнім у порядку безоплатної приватизації державного житлового фонду у відповідності вимог закону, на який посилається відповідач у апеляційній скарзі. Вказане житло придбане за кошти подружжя, а також за рахунок часткового інвестування у її будівництво в порядку пайової участі у будівництві. Тому судом обґрунтовано враховано, як доказ цьому наявний у справі Кредиттний договір від 15 серпня 2005 року, за яким вбачається оформлення кредиту відповідачем у період шлюбу саме на придбання 3-кімнатної квартири на сім»ю. Незважаючи на зазначення адреси такої по АДРЕСА_1, мова іде про те саме житло, на яке відповідачу видано правовстановлюючий документ як на квартиру по АДРЕСА_1 в період шлюбу та не у порядку безоплатної приватизації, як державного житлового фонду. Розуміє обов'язок по понесенню витрат частково на погашення несплаченої суми кредиту. Представник позивача в суді апеляційної інстанції заявив про відступлення від рівності часток подружжя та з врахуванням неповнолітніх дітей виділити на користь його довірителя 2/3 частки квартири, про що позов не заявлявся. Щодо гаражу, то такий куплений у період шлюбу за спільні кошти, розташований у будинку в якому знаходиться квартира. Просять апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Інші учасники не з»явились, усі належно повідомлені про розгляд справи за апеляційною скаргою, про причини неявки не повідомили. Особа, що подала апеляційну скаргу просить справу розглянути в його відсутності. Колегія суддів вважає можливим продовжувати розгляд справи у відсутності учасників, що не з»явились, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.ст.11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_1 в тому ж будинку є їх спільною сумісною власністю і підлягає поділу в рівних частках.

З правильністю висновків суду колегія суддів погоджується з огляду на наступні обставини.

Матеріалами справи встановлено, що сторони у справі, 07 вересня 1996 року зареєстрували шлюб, про що у виконавчому комітеті Шклівської селищної ради Яворівського району Львівської області, було зроблено відповідний актовий запис за №21.

Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 18.05.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 розірвано. Рішення сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили.

За даними Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07.02.2007 року, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 80,0 м.кв., житловою - 44,4 м.кв. в цілому зареєстрована за ОСОБА_4. Посилання у свідоцтві про те, що квартира приватизована за Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», на підставі рішення від 10.01.2007 року, що зазначено у свідоцтві не підтверджує набуття відповідачем права власності саме у спосіб визначений цим Законом і це спростовано матеріалами справи.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,- до об»єктів приватизації за цим законом належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках / житлові кімнати, житлові блоки /секції, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів / далі квартири, будинки / які використовуються громадянами на умовах найму.

Ст. 3 зазначеного Закону, зокрема ч. 1 статті регламентує способи приватизації та такою визначено, що приватизація за цим Законом здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир /будинків/ житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім»ї та додатково 10 кв. м на сім»ю.

Тобто за змістом Закону, про набуття на підставі якого спірної квартири посилається відповідач у апеляційній скарзі - у власність за цим Законом передається житло в якому постійно проживає громадянин та члени його сім»ї на правах наймача та членів його сім»ї. Тобто за цим Законом особи отримують у власність житло безоплатно у спосіб набуття такого права внаслідок постійного проживання.

Судом першої інстанції обґрунтовано взято до уваги надані позивачкою докази набуття відповідачем спірного житла у період шлюбу в тому числі частково за кошти інвестовані у будівництво по відповідній програмі.

Згідно копії Кредитного договору № 438/ЯМЖК від 15 серпня 2005 року - банком надано позичальнику кредит, яким за договором значиться ОСОБА_4 для здійснення в часткової оплати за Договором № 5 на пайову участь у будівництві 3-кімнатної квартири загальною площею 82, 7 м кв. на 2-му поверсі в АДРЕСА_1 від 10 серпня 2005 року, що укладений між позичальником та ТЗОВ «БАЛМІКС». Кредит надано у безготівковій формі шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника з проплатою на поточний рахунок ТзОВ «Балмікс». Кредит видано в сумі 25 160 доларів США на строк до 14 серпня 2020 року /а.с. 30/.

Вказаним договором спростовано мотиви апеляційної скарги про набуття відповідачем права власності на спірну квартиру в порядку її безоплатної приватизації за вказаним вище Законом №2482-ХІІ від 19.06.1992 року.

Саме це житло отримано відповідачем по акту прийняття -передачі від АДРЕСА_1, як інвестор. Копія акту надана позивачем суду апеляційної інстанції, як і копія рішення виконавчого комітету від 20 січня 2007 року Шклівської селищної ради № 8 «Про оформлення права власності на квартиру», за яким на зазначену квартиру таке право оформлене за відповідачем. Згідно зазначеного рішення долучено Львівському ОДКБТІ та ЕО виготовити свідоцтво на право власності та зареєструвати його згідно чинного законодавства. Видача такого Свідоцтва 07.02.2007 року на ОСОБА_4 з посиланням на це рішення як на квартиру, котра передана у власність на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» не свідчить про набуття такого права саме у порядку такого закону, оскільки спростовано наведеними вище доказами.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку, що квартира є об»єктом спільної власності колишнього подружжя - сторін у справі, тому може бути об»єктом поділу у спосіб визнання за позивачем права на ? такої виходячи з положень ст. 60 СК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Питання понесення витрат на подальше погашення кредиту за умовами Кредитного договору від 15 серпня 2015 року, позичальником по якому значиться відповідач, може бути врегульовано між сторонами у подальшому з врахуванням положень ч.4 ст. 65 Сімейного Кодексу, за якою договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім»ї, створює обов»язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім»ї.

Аналогічно колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо поділу гаражу, який за договором купівлі-продажу від 25.09.2007 року укладений між тим же забудовником -ТзОВ «Балмікс» переданий у власність покупцеві, яким за договором від 25 вересня 2005 року значиться відповідач /а.с. 25. /

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.ч. 1, 4, 5 ст. 71 того ж кодексу майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

В пункті 23 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Виходячи із змісту роз»ясень, що у абзаці 3-му п.25 зазначеної постанови - за відсутності згоди одного з подружжя на присудження грошових компенсації, суд визнає ідеальні частки подружжя у неподільному майні без його реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності.

У відповідності до вимог ст.ст.10,60-61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що спірна квартира, як така, що набута відповідачем у порядку Закону № 2482-ХІІ є його особистою власністю є спростованими.

Мотиви апеляційної скарги про нікчемність договору купівлі-продажу гаражного приміщення від 25 вересня 2007 року, за яким відповідач ОСОБА_4 купив, а ТзОВ «Балмікс» продав за договірною ціною 21 500 гр. гараж, що у будинку АДРЕСА_1, як на підставу необґрунтованого задоволення вимог у цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідач не заперечив факту укладення такого договору та виконання його умов сторонами, як і настання реальних наслідків такого правочину, що у тому числі підтверджено долученим до справи копією акту прийняття -передачі гаражного приміщення № 6 від ТзОВ «Балмікс»« ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 25 вересня 2007 року / а.с. 26/.

Тому суд дійшов правильного висновку про можливість поділу означеного майна як спільного подружнього у спосіб визначений позивачем у справі.

Заперечення представника позивача при розгляді справи в суді апеляційної інстанції з проханням відступити від рівності часток у спільному майні у сторону збільшення такої на користь його довірительки не може бути предметом розгляду по причині, що такі вимоги не були заявлені позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, п.1 ч.1 ст. 314 , 315 , 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 26 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді