Справа №333/6784/14-ц
Провадження №2/333/318/16
РІШЕННЯ

Іменем України

01 березня 2016 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Тучкова С.С.,

при секретарі Шелесько Ю.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, цивільну справу №333/6784/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, ОСОБА_5, в якому зазначив, що він на підставі ордеру на жиле приміщення, виданого за рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №6438 від 09.02.1990 року, проживає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1. Крім нього, за зазначеною адресою зареєстрована його донька і колишня дружина ОСОБА_3 При цьому відповідач після розірвання шлюбу у вищезазначеній квартирі з 1994 року не проживає. У звязку з реєстрацією ОСОБА_3 у квартирі він змушений нести зайві витрати по сплаті за комунальні послуги. Враховуючи викладене, він просить суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позивач і його представник у судовому засіданні позов підтримали повністю і просили суд його задовольнити, а також пояснили, що з грудня 2014 року відповідач проживає за спірною адресою з дозволу її доньки ОСОБА_5

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували у повному обсязі, просили суд відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на те, що останні півтора року (з липня 2014 року) ОСОБА_3 постійно зі згоди позивача проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, сплачує комунальні послуги, іншого житла немає. У період з 1994 року по 2014 рік відповідач мешкала за вказаною адресою періодично, залишала позивачу грошові кошти на утримання житла.

Представник третьої особи Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, вирішення спору відніс на розсуд суду.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилася, про час і місце слухання справи була повідомлена судом своєчасно і належним чином, надала заяву, в якій просила розглядати справу без її участі.

Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, відповідача і її представника, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.

За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Згідно з ордером на житлове приміщення №749, виданим відповідачу ОСОБА_3 на підставі рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів №6438 від 09.02.1990 року, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 отримали право на зайняття в порядку обміну житлове приміщення в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.5).

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії І-ЖС, №058951, виданого 21.07.1994 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Комунарського району м.Запоріжжя, шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано 21.07.1994 року (а.с.4).

На підставі актів від 21.08.2014 року і від 12.11.2015 року, складених представниками Міського комунального підприємства «Основаніє», зі слів сусідів було встановлено, що ОСОБА_3 з травня 1994 року не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.6, 91).

Згідно з довідкою вих.№355 від 18.08.2014 року, виданої Міським комунальним підприємством «Основаніє», за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5 (а.с.7). Відповідно до довідки вих.№15 від 05.01.2015 року, виданої Міським комунальним підприємством «Основаніє», ОСОБА_3 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1, з 19.11.2014 року (а.с.92).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і Реєстру прав власності на нерухоме майно від 19.10.2015 року квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_5 по 1/2 частині кожному, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22.01.2015 року (а.с.93).

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7, яка зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, суду показала, що відповідача бачила лише декілька разів, останній раз у 90-ті роки. Після смерті матері позивача у 2013 році вона з ОСОБА_1 не спілкувалася.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні суду пояснила, що позивача знає з липня 2009 року, відповідача бачила перший раз на похоронах матері ОСОБА_1, а потім коли та попросилась пожити у останнього у 2014 році.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9, яка знає відповідача з 1989 року, разом працювала з нею у видавництві до 2010-2011 років, суду пояснила, що ОСОБА_3 отримала ордер на спірну квартиру. Згодом відповідач проживала з іншим чоловіком, однак періодично поверталася і мешкала у спірній квартирі. З липня 2014 року відповідач постійно проживає у спірній квартирі.

У судовому засіданні допитана у якості свідка ОСОБА_10, яка зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, суду пояснила, що відповідача бачила за десять років один раз і в минулому році два рази. З 1994 року за спірною адресою проживали лише позивач, його донька і матір.

Свідок ОСОБА_11, яка зареєстрована і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, у судовому засіданні пояснила, що відповідача за спірною адресою бачила часто, щонайменше один раз на півроку, однак відповісти, чи проживала там остання не може, оскільки в гостях не була.

Свідок ОСОБА_12, яка є знайомою матері позивача, знає ОСОБА_1 з 2005 року, і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5, суду пояснила, що відповідача не знає, жодного разу не бачила. У період з 2005 року по 2013 рік (по день смерті матері позивача) бувала в гостях за спірною адресою приблизно двічі на місяць. Матір позивача розповідала їй, що живе лише з сином і його донькою. Відповідач залишила сімю, коли дитині було менше 8 років. ОСОБА_3 на даний час менше року живе за спірною адресою, так як їй ніде більше жити.

Із показів вказаних свідків суд встановив, що відповідач з 1994 року періодично зявлялася за адресою: АДРЕСА_1, і мешкала у спірній квартирі, а з другої половини 2014 року проживає там постійно.

Акти, складені представниками Міського комунального підприємства «Основаніє», не спростовують факт періодичного мешкання відповідача у спірній квартирі, адже складені зі слів сусідів і протирічать показам допитаних у судовому засіданні свідків.

Згідно зі ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» поняття реєстрації визначено як внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

На підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи.

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом 27.08.2014 року як наймач спірної квартири, посилаючись на вимоги ч.1 ст.71 Житлового кодексу України, відповідно до яких при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Однак за час розгляду справи квартира за адресою: АДРЕСА_1, була приватизована і на даний час належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1, ОСОБА_5, по 1/2 частині кожному, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 22.01.2015 року (а.с.93).

Згідно зі ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом і підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом.

Таким чином, до спірних правовідносин не підлягають застосування положень ст.ст.71, 72 ЖК України, так як зазначені норми регулюють правовідносини, що склалися при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї у жилому приміщенні в будинках державного і громадського житлового фонду, тоді як у даному випадку правовідносини виникли між одним із власником квартири і його колишньою дружиною.

Аналіз норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Разом з тим, відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров'я й добробуту її самої та її родини.

Невід'ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 року (ст.10).

Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання.

Повага до права людини на житло закріплена також у ст.8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.

Конституція України у ст.47 ЦК України проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і в порядку передбачених законом.

Отже, відповідач на даний час більше року за згодою позивача і третьої особи проживає у квартирі, за адресою: АДРЕСА_1, періодичне мешкання у спірній квартирі було повязано із сутністю особистих відносин, що склалися між колишнім подружжям ОСОБА_1 і ОСОБА_3, ордер на житлове приміщення був виданий саме ОСОБА_3, доказів наявності у останньої іншого постійного житла позивачем і його представником надано не було, тому суд з огляду на невідємне право відповідача на житло приходить до висновку, що підстави для визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням відсутні.

Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази і вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

У звязку із відмовою у задоволенні позову, враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вбачає за необхідне не стягувати з відповідача на користь позивача витрати по оплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.9, 64, 156 ЖК України, ст.47, 405 ЦК України, ст.ст.3, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ст.ст.10, 11, 59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, треті особи Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, ОСОБА_5, відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м.Запоріжжя. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м.Запоріжжя С.С. Тучков