Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.;

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 24 квітня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ПАТ „Дельта Банк звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Рівненського міського суду від 24 квітня 2014 року позов задоволено. З позичальника ОСОБА_1 на користь ПАТ „Дельта Банк стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 60 404 грн. 14 коп. У рахунок погашення цієї заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 10 на вул. Набережній, 8, у м. Рівному загальною площею 44, 4 кв. м, що належить на праві власності відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3, шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

Вирішено питання про судові витрати.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що пунктами 4.2.5., 4.3.4., 6.2. та 6.3. укладеного ним із ПАТ „Дельта Банк кредитного договору № 185/ФК-07 від 15 серпня 2007 року передбачено, що позивач вправі вимагати від нього дострокового погашення всього кредиту лише у випадку невиконання позичальником письмової вимоги банку про дострокове повернення всього кредиту. При цьому згідно з п. 6.2. кредитного договору строк виконання вимоги про дострокове повне повернення кредитних коштів встановлюється від дня отримання позичальником відповідної вимоги банку.

Частинами 1 і 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Таким чином, відповідальність боржника наступає за фактично завдані кредитору збитки.

Він частково не виконував своїх кредитних зобовязань через складний фінансовий стан, який на даний час змінився. Він має намір виконати свої кредитні зобовязання до закінчення дії кредитного договору.

Оскільки строк виконання основного кредитного зобовязання ще не настав, позивач не вправі ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, рішенням Кузнецовського міського суду від 13 серпня 2012 року у справі № 1711/1060/12, яке набрало законної сили, ПАТ „Дельта Банк вже було відмовлено у задоволенні позову до нього про стягнення кредитної заборгованості.

Покликаючись на ці обставини, відповідач ОСОБА_1 рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Іпотекодавцями ОСОБА_2 і ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і зявилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 15 серпня 2007 року між ТОВ „Український промисловий банк і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 185/ФК-07, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 60 000 грн. із процентною ставкою за користування кредитними коштами у розмірі 16,1 % річних та кінцевим терміном повернення 14 серпня 2022 року (а. с. 6-12).

З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань 15 серпня 2007 року між ТОВ „Український промисловий банк, з одного боку, та ОСОБА_2 і ОСОБА_3, з другого боку, було укладено іпотечний договір № 185/Zфкіп-07, за яким іпотекодавці передали банку в іпотеку свою квартиру № 10 на вул. Набережній, 8, у м. Рівному загальною площею 44, 4 кв. м (а. с. 15-21).

13 червня 2010 року між ПАТ „Дельта Банк, ТОВ „Український промисловий банк і Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобовязань ТОВ „Український промисловий банк на користь ПАТ „Дельта Банк, згідно з яким до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 185/ФК-07 від 15 серпня 2007 року, який був укладений між ТОВ „Український промисловий банк і ОСОБА_1 (а. с. 28-33).

У звязку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 17 квітня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 60 404 грн. 14 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 48 666 грн. 04 коп. та заборгованості за відсотками у розмірі 11 738 грн. 10 коп. (а. с. 23-24, 106).

24 січня 2013 року банк направив на адресу позичальника ОСОБА_1 та іпотекодавців ОСОБА_2 і ОСОБА_3 вимогу про дострокове повернення всього кредиту, яку позичальник отримав 5 лютого 2013 року, та попередив відповідачів про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки (а. с. 24-27).

Оскільки відповідачі у добровільному порядку письмову вимогу позивача про дострокове повернення всіх кредитних коштів не виконали, банк у квітні 2013 року звернувся в суд із даним позовом до відповідачів.

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови № 5 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку" про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За правилами ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 33 Закону України „Про іпотеку визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У пункті 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин судам розяснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Проте обставин, які б свідчили про те, що допущене боржником порушення основного зобовязання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, позичальником у справі не доведено.

Відповідно до ст. 38 Закону України „Про іпотеку ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки за звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав та вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Крім того, положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України „Про іпотеку передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Оскільки резолютивна частина оскаржуваного рішення зазначеним вимогам закону не відповідає, судове рішення підлягає відповідній зміні.

Крім того, апелянт у справі визнав, що він частково не виконував своїх кредитних зобовязань перед банком через складний фінансовий стан. Цим самим, допустивши прострочену заборгованість, він завдав кредитору збитків, і це дало позивачу передбачені законом та кредитним договором № 185/ФК-07 від 15 серпня 2007 року підстави вимагати дострокового повернення всього кредиту.

Використавши своє право на дострокове повернення всього кредиту, кредитор змінив строк виконання основного кредитного зобовязання, а тому внаслідок цього вправі був ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Покликання апелянта на рішення Кузнецовського міського суду від 13 серпня 2012 року у справі № 1711/1060/12, яке набрало законної сили й яким ПАТ „Дельта Банк було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості, не можуть бути враховані апеляційним судом, оскільки у даній справі йдеться, зокрема, про обставини, які не були предметом дослідження при розгляді справи № 1711/1060/12, та що предмети позову у цих справах не є тотожними.

Таким чином, доводи поданої апеляційної скарги на увагу не заслуговують, оскільки правильності зроблених місцевим судом висновків не спростовують.

Керуючись ст.ст. 33, 39, 40 Закону України „Про іпотеку, ст.ст. 512-518, 526, 1046, 1049, 1050, 1054, 1077 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Абзац третій резолютивної частини рішення Рівненського міського суду від 24 квітня 2014 року викласти у такій редакції:

„В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 185/ФК-07 від 15 серпня 2007 року, який був укладений між ТОВ „Український промисловий банк і ОСОБА_1, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 10 на вул. Набережній, 8, у м. Рівному загальною площею 44, 4 кв. м, житловою площею 27, 2 кв. м, що належить на праві спільної сумісної власності відповідачам ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Департаментом міського господарства Рівненської міської ради 27 червня 1997 року на підставі наказу № 255 від 27 червня 1997 року та зареєстрованого в Реєстрі права власності на нерухоме майно під реєстраційним № 19767081, в книзі № 96, запис 271-26911шляхом продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною продажу предмета іпотеки, встановленою за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

В решті рішення Рівненського міського суду від 24 квітня 2014 року залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: