У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Мостової Г.І.,
Кадєтової О.В.,Наумчука М.І.,
розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поновлення стану земельної ділянки шляхом знесення стіни спорудженої будови, за позовом третьої особи з самостійними вимогами Дачно-будівельного кооперативу «Відпочинок Трудящих» до ОСОБА_7 про поновлення стану земельної ділянки шляхом знесення стіни спорудженої будови та за позовом третьої особи з самостійними вимогами Одеської міської ради до ОСОБА_7, треті особи: Дачно-будівельний кооператив «Відпочинок Трудящих», ОСОБА_6, про знесення самовільно збудованого будинку та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, за касаційною скаргою Дачно-будівельного кооперативу «Відпочинок Трудящих» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2013 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2005 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: Дачно-будівельний кооператив «Відпочинок Трудящих» (далі - ДБК «Відпочинок Трудящих»), Одеська міська рада, про поновлення стану земельної ділянки шляхом знесення стіни спорудженої будови, з урахуванням уточненних позовних вимог, просила захистити її права на вільне користування своєю земельною ділянкою, зобов'язати відповідача поновити стан земельної ділянки шляхом знесення стіни спорудженої будови, яка розташована на земельній ділянці площею 113 кв. м за адресою: АДРЕСА_1. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є власником будинку АДРЕСА_2, відповідач на сусідній земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, самовільно будує будинок з порушенням ДБН та зазначеним самовільним будівництвом зайняв земельну ділянку, яка знаходиться в комунальній власності та відведена для постійного користування членам ДБК «Відпочинок Трудящих».

Третя особа з самостійними вимогами ДБК «Відпочинок Трудящих» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про поновлення стану земельної ділянки шляхом знесення стіни спорудженої будови, яка розташована на земельній ділянці площею 113 кв.м за адресою: АДРЕСА_1.

Третя особа з самостійними вимогами Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, треті особи: ДБК «Відпочинок Трудящих», ОСОБА_6, про знесення самовільно збудованого будинку та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки площею 18 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ДБК «Відпочинок Трудящих», Одеської міської ради відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2014 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким зобов'язано ОСОБА_7 знести за свій рахунок самовільно збудований житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 118 кв.м по АДРЕСА_1, та звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 18 кв.м.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року, рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 05 березня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2013 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи Одеської міської ради скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Одеській міській раді відмовлено. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ДБК «Відпочинок Трудящих»просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, шляхом зносу будівлі, яку відповідач самовільно будує, на земельній ділянці 113 кв.м, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6, ДБК «Відпочинок Трудящих», Одеської міської ради, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачами не надано належних доказів на підтвердження того, що технічно можливо перенесення або знесення стіни спорудженої будови, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи Одеської міської ради, апеляційний суд виходив з того, що останнім пропущено встановлений законом строк позовної давності. Погоджуючись з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 та ДБК «Відпочинок Трудящих», апеляційний суд виходив з того, що судом не встановлено факту істотних порушень відповідачем ОСОБА_7 будівельних норм і правил.

Проте з такими висновками апеляційного суду повністю погодитись не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2003 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про визнання угоди частково недійсною і визнання права власності позовні вимоги задоволено, за ОСОБА_7 визнано право власності на спірну земельну ділянку площею 0,0131 га (а.с. 23, т. 1).

11 червня 2004 року ОСОБА_7 на підставі договору дарування передав безоплатно у власність, а ОСОБА_9 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,0066 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

26 жовтня 2004 року на ім'я ОСОБА_7 і ОСОБА_9 були видані державні акти.

21 вересня 2004 року розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1325 ОСОБА_7 було дозволено будівництво 4-х поверхового дачного будинку з підвалом, загальною площею 491,8 кв.м (а.с. 17, т. 1) та 23 вересня 2009 року отримано дозвіл інспекції ДАБК на початок будівництва (а.с. 20, т. 1).

05 серпня 2005 року розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1082/А було скасовано розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 1325 від 21 вересня 2004 року «Про будівництво дачного будинку по АДРЕСА_1, гр. ОСОБА_7».

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 100/2007 року, проведеної 14 вересня 2007 року ПП «Одеський науково-дослідний центр експертних досліджень», робочий проект будівництва 4-х поверхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, розроблений ПП «Студіо-С», відповідає вимогам чинних нормативних документів (СНіП, ДБН, СанПіН, ДСТУ, ГОСТ тощо) за виключенням наступного: в робочому проекті відстань від об'єкту дослідження до окремо стоячого гаражу, розташованого по АДРЕСА_2 менше норми. Спірна споруда будується відповідно до робочого проекту. Норми інсоляції житлових будівель, розташованих на суміжних ділянках не порушуються, тривалість інсоляції буде дотримана у повному обсязі (а.с. 237-261, т. 2).

З висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8739, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз 19 березня 2013 року, житловий будинок, який будується ОСОБА_7 розташований на земельній ділянці, який був придбаний у ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу від 07 серпня 2003 року лівою межею виступає за земельну ділянку на території проїзду загального користування на 1,11 м по фасаду та 1,26 м по задній межі, тобто відведеного ДБК «Відпочинок Трудящих» (а.с. 148-157, т. 3).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2011 року, ухваленого у справі № 1512/2-2278/2011 за позовом третьої особи з самостійними позовними вимогами Одеської міської ради до ОСОБА_7, ОСОБА_9, Управління державного комітету України з земельних ресурсів у м. Одесі, третя особа - ДБК «Відпочинок Трудящих», про визнання незаконним та скасування державних актів, скасування реєстрації (а.с. 56-57, т. 4), яким позовні вимоги Одеської міської ради задоволено. Визнано незаконним та скасовано державний акт НОМЕР_1 від 26 жовтня 2004 року на право власності на ім'я ОСОБА_7 на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Скасовано державну реєстрацію державного акта серії НОМЕР_1 від 26 жовтня 2004 року на право власності на ім'я ОСОБА_7 на земельну ділянку, площею 0,0065 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва. Визнано незаконним та скасовано державний акт НОМЕР_2 на право власності на ім'я ОСОБА_9 на земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для індивідуального дачного будівництва, а також скасовано його державну реєстрацію.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до п. 7, 14 ч. 1 ст. 14 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій; червоні лінії - визначені в містобудівній документації щодо пунктів геодезичної мережі межі існуючих та запроектованих вулиць, доріг, майданів, які розділяють території забудови та території іншого призначення.

Згідно зі ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», при здійсненні містобудівної діяльності повинні бути забезпечені: розробка містобудівної документації, проектів конкретних об'єктів згідно з вихідними даними на проектування, з дотриманням державних стандартів, норм і правил; розміщення і будівництво об'єктів відповідно до затверджених у встановленому порядку містобудівної документації та проектів цих об'єктів тощо.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 103 ЗК України передбачено, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Частиною 7 цієї ж норми передбачено, що у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

З роз'яснень, викладених у п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК).

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог на підставі представлених сторонами доказів.

Як роз'яснено у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

За змістом пункту 4.1 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 18 травня 2010 року № 376, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Пунктом 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 04 травня 1999 року № 43, передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам у постійне користування або при переоформленні правовстановлюючих документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції щодо законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції, апеляційний суд, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, зокрема, вказуючи на те, що будівництво здійснюється без належних дозволів, не перевірив, чи були дотримані будівельні норми та правила при здійсненні будівництва, чи було видано відповідачу припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкта та чи відмовляється відповідач від такої перебудови. При цьому залишив поза увагою висновки суду касаційної інстанції, викладені в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 липня 2014 року.

Поза увагою апеляційного суду залишилось і те, що згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 19 березня 2013 року № 8739, будинок, який будується, лівою стороною виступає за межі земельної ділянки, яка належить ОСОБА_7 на територію проїзду загального користування (а.с. 151, т. 3). Відповідна технічна документація щодо встановлення меж спірних земельних ділянок, на підставі якої було складено державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_7, та документи, на підставі яких ДБК «Відпочинок Трудящих» користується земельною ділянкою, експертом не досліджувались.

Вирішуючи спір, суд на зазначене уваги не звернув, не встановив фактичні правовідносини з приводу користування сусідніми земельними ділянками, не перевірив межі земельних ділянок сторін у справі відповідно до даних земельного кадастру, не з'ясував на якій земельній ділянці збудовано будинок ОСОБА_7, яку частину земельної ділянки ДБК «Відпочинок Трудящих» він займає та чи займає, не дослідив всі докази та не надав їм належної правової оцінки. Досліджуючи висновок судової будівельно-технічної експертизи № 8739, проведеної Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз 19 березня 2013 року (а.с. 148-157, т. 3), апеляційний суд зауважив, що такий не може братись до уваги, оскільки геодезичні роботи з встановленням меж земельної ділянки, на якій розташований спірний об'єкт нерухомого майна, експерт не здійснював, залишивши поза увагою вимоги ч. 4 ст. 10 ЦПК України, щодо сприяння належним чином встановленню таких обставин, а саме, з урахуванням наявних розбіжностей апеляційний суд не роз'яснив сторонам їх право на проведення додаткової експертизи з метою з'ясування дійсних меж суміжних земельних ділянок, що має важливе значення для з'ясування дотримання відповідачем ОСОБА_7 державних будівельних норм і правил при будівництві.

Водночас, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи Одеської міської ради з підстав пропуску останньою строків позовної давності, апеляційний суд залишив поза увагою, що третя особа Одеська міська рада звернулась до суду з даним позовом у 2005 році, тобто в межах строку встановленого ст. 267 ЦК України. Поза увагою апеляційного суду залишено рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 жовтня 2011 року, ухваленого у справі № 1512/2-2278/2011 за позовом третьої особи з самостійними позовними вимогами Одеської міської ради до ОСОБА_7, ОСОБА_9, Управління державного комітету України з земельних ресурсів у м. Одесі, третя особа - ДБК «Відпочинок Трудящих», про визнання незаконним та скасування державних актів, скасування реєстрації (а.с. 56-57, т. 4), яким позовні вимоги Одеської міської ради задоволено, що також має визначальне значення для вирішення даного спору.

Апеляційний суд не перевірив належним чином чи відповідає будівництво відповідачем спірного будинку державним будівельним нормам, санітарно - гігієнічним та протипожежним нормам, а саме ДНБ В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», ДНБ В.1.1-7-2002 «Пожежна безпека об'єктів будівництва», ДНБ 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень», ДБН А.2.2-3-2004 «Склад, порядок розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва» (затвердженим наказом Держбуду України від 20 січня 2004 року №8) та дозволу на початок проведення ремонтно-будівельних робіт (п.1.1 «Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт), ДБН 79-92 «Житлові будинки для індивідуальних забудовників України».

Не перевіреним залишились посилання позивачів щодо наміру відповідача ОСОБА_7 розмістити у спірному будинку готель на 12 номерів та чи не впливає таке будівництво на права та інтереси власників суміжних земельних ділянок.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції вказаних розбіжностей не усунув та не сприяв з'ясуванню зазначених обставин.

За таких обставин, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Дачно-будівельного кооперативу «Відпочинок Трудящих» задовольнити частково.

Рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 15 квітня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кадєтова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук