Справа № 2/359/1079/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.06.2016 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Саган В.М.

при секретарі Степаненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Сеньківської сільської ради, Бориспільського району Київської області та ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування

в с т а н о в и в:

10.03.2016 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заяву, в якій просить встановити факт прийняття ним спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та визнати за ним право власності на 1/2 частку домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_4, після смерті якого відкрилась спадщина на домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_2 що належало останньому на праві власності згідно з записом по господарської книги. За життя, померлим заповіт не складався. На момент смерті батька йому було менше одного року. Після його смерті, він разом з матір'ю, братом та сестрами продовжував проживати у спадковому будинку до 1985 року, до того часу поки мати не позбавили батьківських прав. Після чого його, брата та сестер відправили до дитячого будинку. Коли він подорослішав, то почав опікуватись батьковим будинком, зробив ремонт, внутрішнє оздоблення. Для оформлення вказаної спадщини він в установлений законодавством термін до нотаріальної контори не звертався, оскільки ще був малолітнім, однак вважає що фактично прийняв спадщину шляхом вступу у її володіння та користування, оскільки проживав з батьком на день його смерті і після цього продовжував проживати. Окрім нього іншим спадкоємцем є його мати, відповідачка по справі. На даний час в нього виникла необхідність в оформлені домоволодіння на своє ім'я, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння нотаріус йому відмовив, посилаючись на те, що воно не було зареєстровано у вставленому законом порядку та відсутній відповідний правовстановлюючий документ. Проте, факт наявності та володіння даного домоволодіння підтверджується відповідним технічним паспортом, витягом з господарської книги, довідками сільської ради. З огляду на те, що іншої можливості оформити домоволодіння немає позивачка і звернулась до суду з вказаним позовом.

Представник позивача ОСОБА_5 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач Сеньківська сільська рада в судове засідання свого представника не направила, однак надали суду листа, в якому просять розглянути справу за їхньої відсутності, прийняття рішення за вказаною заявою залишають за судочинством.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що вона, як дружина померлого, за життя на праві спільної сумісної власності разом зі своїм чоловіком володіла ? частиною спірного домоволодіння. На іншу ? частину- відкрилась спадщина після смерті чоловіка, яку вона прийняла шляхом фактичного володіння та проживання в ньому, однак правовстановлюючих документів не виготовляла.

Суд, дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані у справі докази у їх сукупності і дійшов до висновку про наявність достатність підстав для часткового задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4, про що свідчить свідоцтво про смерть, видане повторно 08.05.2015 року відділом ДРАЦС Бориспільського міськрайонного управління юстиції та про що зроблений запис в Книзі реєстрації смертей за №41 (а.с.6). За життя померлим заповіт не складався. Позивач являється сином померлого, відповідно до даних свідоцтва про народження (а.с.9) та свідоцтва про шлюб (а.с.10) згідно якого, позивач змінив прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1».

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої входить домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_1 Київської області, що належало останньому на праві власності згідно з записом по господарської книги № 1 за 1980-1982 роки, що підтверджується даними довідки Сеньківської сільської ради, Бориспільського району від 04.02.2016р (а.с.7).

З отриманої на запит суду інформації від нотаріуса, слідує, що спадкова справа після смерті ОСОБА_4 не заводилась.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в інформаційному листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР(1963 року).

Норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими новий ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, тобто правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР

Таким чином, оскільки ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, порядок прийняття спадщини регулювався положеннями ЦК УРСР 1963 р. в редакції, чинній на дату відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 524 ЦК України (1963 р.) після смерті спадкодавця відкривається спадщина. Спадкоємство здійснюється за законом та за заповітом.

Згідно ст. 526 ЦК України (1963 р.) місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

За ст. 548 ЦК України (1963 р.) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Відповідно до ст. 529 ЦК України (в ред.1963року) позивач являється спадкоємцем першої черги, як син померлого.

Судом встановлено, що окрім позивача спадкоємцем першої являється дружина померлого ОСОБА_3 - відповідач по справі.

За ст. 560 ЦК України (1963 р.) спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину.

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини).

Так, у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня відкриття спадщини він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Як зазначив позивач, на момент смерті батька йому було менше одного року. Після його смерті він разом з матір'ю, братом та сестрами продовжував проживати у спадковому будинку до 1985 року, до того часу поки мати не позбавили батьківських прав. Зазначені обставини підтверджуються, даними акту обстеження житлово-побутових умов (а.с.11) та рішенням Бориспільського районного суду Київської області від 12.12.1985 року (а.с.12). Після позбавлення батьківських прав матері, його, брата та сестер відправили до дитячого будинку. Коли він подорослішав, то почав опікуватись батьковим будинком, зробив ремонт, внутрішнє оздоблення.

Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України суд вправі встановити також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 передбачено, що справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними

Беручи до уваги, ту обставину, що на час відкриття спадщини позивач постійно проживав зі спадкодавцем, встановлення даного факту можливо лише в судовому порядку, суд приходить до висновку, про задоволення вимог позивача щодо встановлення факту прийняття ним спадщини, що відкрилась після смерті його батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Разом з цим, щодо визначення часток у спадщині суд приходить до наступного висновку.

Так у відповідності до ст. 22 Кодексу Законів про Шлюб та Сім'ю ( в редакції чинній на момент смерті спадкодавця) визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Враховуючи дану норму закону, суд приходить до висновку, що відповідач, як дружина померлого, за життя на праві спільної сумісної власності разом зі своїм чоловіком володіла ? частиною домоволодіння, що розташоване по АДРЕСА_2 без виділення її в натурі. Таким чином, розмір частки на яку відкрилась спадщина після смерті ОСОБА_4 становить ? частина домоволодіння.

Враховуючи, що дружина померлого, на момент смерті спадкодавця проживала у спадковому домоволодінні, тому у відповідності до ст. 549 ЦК УРСР, вона також прийняла спадщину шляхом фактичного вступу у іі володіння,

Відповідно до ст. 529 ЦК України (в ред.1963року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що позивач набув право на частину спадщини, що відкрилась після смерті його батька у виді ? частки домоволодіння, на іншу ? частку право набула дружина померлого.

Щодо визнання за позивачем права власності, слід зазначити наступне.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

В п.3.1 узагальнення проведеного ВССУ від 16.05.2013 року відмічено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК), а в п.3.3 - що у випадках відсутності правовстановлюючих документів та відсутності реєстрації об'єкта нерухомості за спадкодавцем (на ім'я спадкодавця) суди в основному задовольняють вимоги спадкоємців про визнання права власності на нерухоме майно.

Отже, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності.

Даний підхід закріплено також в п. 37 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше.

З даних технічного паспорту на спадкове домоволодіння (а.с.22-24) слідує, що останнє було побудовано в 1940 роки. З даних довідки виконкому Сеньківської сільської ради, Бориспільського району від 04.02.2016 року (а.с.7) слідує, що згідно з записом погосподарської книги № 1 за 1980-1982 роки, домоволодіння розташоване по АДРЕСА_1 обліковувалось за ОСОБА_4.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту запис у погосподарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності.

Таким чином, можливо прийти до висновку, що ОСОБА_4 згідно діючого на час побудови та здачі в експлуатацію володів спадковим будинком на праві власності.

У відповідності до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом. Однією з законних підстав набуття права власності є спадкування.

Згідно листа Міністерства юстиції України «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» від 21 лютого 2005 року №19-32/319, «у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку».

Крім того, відповідачем у справі є відповідна сільська рада, яка в силу ст.335 ЦК України наділена повноваженням ініціювати питання про передачу безхазяйного майна у комунальну власність. Відзивом на позову заяву сільська рада не заперечує проти визнання за позивачем права власності на домоволодіння. Дана обставина свідчить про те, що задоволення пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свобод чи інтересів інших осіб.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільного права, одним з яких є - визнання права.

Враховуючи викладені обставини, та той факт що позивач з об'єктивних причин не може отримати свідоцтво про право на спадщину, його право підлягає судовому захисту, шляхом визнання за ним права власності на ? частку нерухомого майна, що належало спадкодавцю на законних підставах. Тому в решті позовних вимог необхідно відмовити.

Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 (в редакції від 01.01.2013 року), рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно.

Керуючись ст.ст.209 ч.3, 218 ч.1 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_1 після смерті свого батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на 1/4 частину домоволодіння, яке розташоване в АДРЕСА_3, в порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.М.Саган