Справа № 461/5807/15 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/783/593/16 Доповідач в 2-й інстанції: Береза В. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого - судді Берези В.І., суддів: Бойко С.М., Крайник Н.П., за участю секретаря судового засідання: Брикайло М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 2 листопада 2015 року з урахуванням ухвали Галицького районного суду м. Львова від 5 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 2 листопада 2015 року з урахуванням ухвали Галицького районного суду м. Львова від 5 листопада 2015 року вищезазначений позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 строк звернення до суду та задоволено частково позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

А саме, суд поновив ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на посаді інженера електрозв'язку 2 категорії ПАТ «Укртелеком» із місцем роботи в Львівській філії ПАТ «Укртелеком» з 4 березня 2015 року. Стягнув з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» () на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04.03.2015р. по 02.11.2015р. в сумі 36385,54грн. В частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць допустив до негайного виконання. Стягнув з Публічного акціонерного товариства «Укртелеком» () в дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржив відповідач ПАТ «Укртелеком». В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування вимог за апеляційною скаргою вказує на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази, які підтверджують підстави для поновлення строку, а надана позивачем копія витягу та виписок з медичної карти ОСОБА_3 датовані листопадом 2010 року - вереснем 2014р., належні докази підтвердження пропущеного строку відсутні.

Вказує на невірний висновок суду про звільнення без дотримання вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Про можливе вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників ПАТ «Укртелеком» позивача повідомлено 31 грудня 2014 року . З текстом попередження про майбутнє звільнення ОСОБА_2 була ознайомлена шляхом зачитування, відмовившись від підпису в попередженні, що відображено у відповідному акті. Позивачу запропоновано ознайомитись з переліком вакантних посад у ПАТ «Укртелеком» та письмово повідомити ПАТ «Укртелеком» про розгляд її кандидатури на вибрану нею вакансію, від підпису про ознайомлення зі списками запропонованих вакансій така відмовилась, про що складено відповідний акт, який суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги, зазначивши, що 31.12.2014 року її зміна не була та відповідно вона не могла перебувати на роботі. Позивач отримала вихідну допомогу в розмірі середнього місячного заробітку, однак, суд першої інстанції цього не врахував, та не відрахував зазначену суму із середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення сторін , дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши письмові докази, колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Як видно з матеріалів справи, позивач звернулась 01.05.2015 року з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Наказу про скорочення чисельності та штату працівників та наказу про її звільнення від 3 березня 2015 року не оскаржувала.

Враховуючи подане письмове клопотання про поновлення строку звернення з позовом до суду від 02.11.2015 року, суд першої інстанції при вирішенні позову такий поновив.

Заявляючи позов з врахуванням збільшених позовних вимог від 10.07.2015 р. /а.с.69/, ОСОБА_2 вважала своє звільнення незаконним, оскільки не враховано її переважне право залишитись на роботі, не дотримано встановленої чинним законодавством процедури звільнення, з наказом про скорочення її не ознайомили, вакантні посади не пропонували.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ПАТ «Укртелеком» від 22.12.2014р. №736, прийнятого на підставі рішення Наглядової ради ПАТ «Укртелеком» про закриття (ліквідацію) філії «Дирекція первинної мережі», наказу ПАТ «Укртелеком» від 03.11.2014р. №591 «Щодо закриття (ліквідації) філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» та наказом ПАТ «Укртелеком» від 24.12.2014р. №1938-к, було анонсовано скорочення штату працівників ПАТ «Укртелеком», які працюють у філії «Дирекція первинної мережі» ПАТ «Укртелеком» - через її ліквідацію.

Позивача 31.12.2014р. було попереджено про наступне вивільнення згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, а 03.03.2015р. наказом №237-к ПАТ «Укртелеком» вона була звільнена на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 03.03.2015р. та їй було видано у цей день трудову книжку. 31.12.2014 р. в присутності працівників ПАТ «Укртелеком» позивач була письмово попереджена відповідачем про майбутнє звільнення із займаної посади 3 березня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, але від підпису в попередженні вона відмовилася.

Вирішуючи вимоги позивача про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції зазначив про те, що одночасно з попередженням про майбутнє звільнення позивач не була ознайомлена відповідачем зі списком вакансій ПАТ «Укртелеком», відповідач не запропонував їй іншу роботу, не надав суду доказів відмови позивача від переведення на іншу роботу у ПАТ «Укртелеком» та акт від 31.12.2014 року, поданий відповідачем у судовому засіданні не є належним доказом, оскільки цей день не був днем її зміни та така не могла перебувати на роботі. А тому, зробив висновок про те, що позивач не повідомлена відповідачем належним чином про наступне вивільнення , про наявність вакансій, не зафіксовано про згоду чи відмову позивача щодо переведення на іншу роботу.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції поновив пропущений строк звернення позивача з позовом до суду та вирішив спір по суті, відтак, рішення суду переглядадається відповідно до вирішених по суті позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог ч.1 ст.49-2 КЗпП України - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення (ч.3 ст. 49-2 КЗпП України) у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Частиною 3 ст.40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до п. 19 Постанови пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.92р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Як видно з матеріалів справи про можливе вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП Україниу зв'язку з реорганізацією та скороченням чисельності працівників ПАТ «Укртелеком» позивач повідомлена 31 грудня 2014 року /а.с. 58 /.

З текстом попередження про майбутнє звільнення від 25.12.14р. ОСОБА_2 була ознайомлена шляхом зачитування, від підпису в попередженні відмовилася /а.с. 58,193 /.

Одночасно з попередженням про майбутнє звільнення позивачу було запропоновано ознайомитись з переліком вакантних посад у ПАТ «Укртелеком» та письмово повідомити ПАТ «Укртелеком» про розгляд її кандидатури на вибрану нею вакансію, або про те, що вакантні посади їй не підходять / а.с. 18 /.

Від підпису про ознайомлення зі списками запропонованих вакансій позивач відмовилась, про що 31.12.2014 року було складено відповідний Акт /а.с. 103 /.

Оцінюючи надані відповідачем докази про відмову від ознайомлення з запропоновами вакансіями, суд першої інстанції зазначив про те, що у цей день не була зміна позивача, та зробив висновок що така, позивач, не могла перебувати на роботі.

Однак, як видно з наявного у справі табелю обліку використання робочого часу, позивач була присутня на робочому місці 31.12.2014 року /а.с84-86 /, про використання робочого часу з 01.12.2014р. по 31.12.2014р. підтверджує витяг з журналу обліку робочого часу /а.с. 88-89/. Проте, суд першої інстанції на зазначені докази уваги не звернув та не надав таким жодної оцінки, окрім того, як видно з матеріалів справи, акти складені відповідальними працівниками, однак сторона позивача належним чином не спростувала факт складення таких та не надала доказів у підтвердження невідповідності встановленим у актах обставинам.

Як встановлено у суді апеляційної інстанції та видно з матеріалів справи та долучених до суду першої інстанції документів, із запропонованих вакантних посад позивач, як пояснила сама, обрала дві посади, які мала намір зайняти, а саме спеціаліста з продажів та обслуговування клієнтів сегмента малого та середнього бізнесу та старшого спеціаліста з регіональної безпеки, однак за наслідками проведення співбесіди /а.с.21/ позивачу було відмовлено у переведенні у зв»язку з відсутністю спеціальної освіти та відповідного досвіду роботи. З наданих відповідачем типових Положень про відповідні підрозділи та посадових інструкцій, позивач, кваліфікаційним вимогам які встановлюються для кандидатів на зазначені посади, не відповідає ( освіта, досвід роботи ).

З переліком вакантних посад станом на 25.12.2014 року, які існували на час попередження позивача про скорочення /а.с.194/, позивач ознайомлена, однак підписувати наданий перелік відмовилась, про що підтверджено у акті від 31.12.2014 року /а.с.164/. Посилання позивача на те, що про даний перелік їй не було відомо, спростовується наданими поясненнями про те, що нею обрані дві посади, які мала намір зайняти. Саме ці посади зазначені і у вищевказаному переліку, окрім того, за змістом складеного акту від 31.12.2014 року відповідальними працівниками ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 ознайомлення зі списком позивачки відбулось, як вказано у акті , саме у присутності цих працівників. Зазначеного стороною позивача не спростовано, як встановлено у суді апеляційної інстанції , клопотання про допит зазначених осіб як свідків позивач не заявляла ні у суді першої інстанції, ні вподальшому.

Окрім того, позивач була ознайомлена і з переліком вакантних посад , які існували на час звільнення від 25.02.2015 року /а.с.198/ та від 27.02.2015 року /а.с.200/, про що складено акт /а.с.59/ від 27.02.2015 року та саме за змістом цього акту і видно про доведення до відома переліку вакантних посад станом на 25 і 27 лютого 2015 року . Акт підписаний відповідальними працівниками - ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, що стороною позивача не спростовано.

Таким чином, як на час попередження про скорочення, так і перед звільненням з роботи, від запропонованих вакантних посад позивач відмовилась та не подала заяви про переведення на пропоновані посади.

Окрім того, 2 березня 2015 року відбулось засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації центру телекомунікаційних послуг Львівської філії ПАТ «Укртелеком», за результатами якого профспілка надала згоду на звільнення ОСОБА_2. /а.с.62/.

Таким чином, беручи до уваги, що ПАТ «Укртелеком» дотримано норми чинного законодавства України при звільнені ОСОБА_2, позивач попереджена про майбутнє звільнення за два місяці - 31.12.2014р., одночасно з попередженням про майбутнє звільнення та протягом двох місяців з моменту попередження до звільнення їй було запропоновано іншу роботу, на звільнення було отримано згоду профспілкової організації на розірвання трудового договору за п. 1 ст. 40 КзпП України, що свідчить про дотримання вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Відтак, доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу . Вирішуючи вимогу про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції відмовив у її задоволенні та виходив з недоведеності факту заподіяння такої, однак беручи до уваги відсутність підстав для задоволення позову про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у вимозі про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю такої.

Враховуючи наведене, рішення суду як ухвалене за неповно з`ясованих обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків суду фактичним обставинам підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, 314, 319 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

апеляційну скаргу ПАТ «Укртелеком» задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 2 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Укртелеком» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскарженим до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий Береза В.І.

Судді: Бойко С.М.

Крайник Н.П.