Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 332/4846/15-ц Головуючий у 1 інстанції Шалпегіна О.Л.
Номер провадження 22-ц/778/1816/16 Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Краснокутської О.М.,

Суддів: Сапун О.А.,Бондаря М.С.

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Горлова Ю.М. про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом .

В позовній заяві позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_5, яка незадовго до своєї смерті - 15 серпня 2012року - подарувала належні їй на праві власності 9/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1 відповідачці ОСОБА_3

Позивачка вважає, що на момент укладання договору дарування мати помилялася щодо природи правочину та мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки була у депресивному стані, страждала на онкологічне захворювання, цукровий діабет та розлади психіки.

На думку позивачки, ОСОБА_5 як особа похилого віку за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги і могла погодитися на передачу будинку у власність ОСОБА_3 лише за умови отримання довічного догляду та утримання, тобто вважала, що по суті укладає договір довічного утримання.

На підставі викладеного позивачка просила суд визнати недійсним договір дарування з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В засідання судової колегії позивачка ОСОБА_2 і її представники не з»явились.

Від позивачки поштою надійшла заява ,у якій вона просить розглянути справу у відсутність її та її представників.

Третя особа приватний нотаріус Горлова Ю.М. не з»явилась,просить справу розглянути у її відсутність.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела ті обставини, на які посилалась як на підставу своїх вимог, а саме того, що померла ОСОБА_5, в силу похилого віку і стану здоров'я, укладаючи договір дарування, мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку лише за умови довічного утримання , а також виходячи із того, що ОСОБА_5, укладаючи оспорюваний правочин, усвідомлено розпорядилась належним їй майном, розуміла його наслідки.

Судова колегія вважає висновки суду такими, що відповідають встановленим обставинам справи ,доказам і вимогам закону, виходячи із наступного.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи,які беруть участь у справі,мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні(обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність.

Вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 2012 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим № 2048 було посвідчено договір дарування частини домоволодіння, відповідно до умов якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 9/25 частин домоволодіння АДРЕСА_1 зі всіма будівлями та господарськими спорудами (а.с. 61-62),що належали їй на підставі свідоцтва про право особистої власності від 22.12.1986 року,виданого Міським відділом комунального господарства Виконавчого комітету Запорізької міської ради народних депутатів.

Відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно за вказаним договором були внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно 05 вересня 2012 р. (а.с. 63).

Із копії свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_2 від 08.11.2012р. вбачається,що ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, про що Заводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис № 256 (а.с. 60).

З копії свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого 08 жовтня 1962 року Орджонікідзевським районним бюро ЗАЦС вбачається, що матір'ю ОСОБА_7.(позивачки), ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_5, актовий запис № 2919 (а.с. 59).

Після укладення шлюбу 17 жовтня 1981 року позивачка змінила прізвище з ОСОБА_5 на ОСОБА_2, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану (а.с. 58).

Із позовної заяви ОСОБА_2 видно, що підставою її позовних вимог про визнання договору дарування частини домоволодіння недійсним, позивачка зазначала помилкове розуміння своєю матір»ю природи правочину на момент укладання договору дарування та те, що вона мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки була у депресивному стані та тяжко хворіла через онкологічне захворювання, цукровий діабет та розлади психіки.

Згідно до вимог ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно зазначених вимог закону можливість оспорення правочину у зв»язку із допущеною при його укладенні помилкою щодо природи цього правочину пов»язана саме з особою,яка уклала правочин і помилилась щодо прав і обов»язків сторін у договорі.

Із оспорюваного позивачкою ОСОБА_2 правочину вбачається,що вона не є стороною цього правочину,а є дочкою дарувальника- ОСОБА_5., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

ОСОБА_5 за своє життя не оспорювала цей договір і не зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування від 15 серпня 2012року на підставі вчинення нею правочину під впливом помилки.

Оскільки помилка щодо природи правочину при його укладенні пов»язана з особою,якою правочин укладений , проте даруватель за оспорюваним у даній справі правочином ОСОБА_5 до суду з такими вимогами не зверталась і про свою помилку не заявляла,судова колегія вважає безпідставним ствердження позивачки ОСОБА_2 про допущену дарувателем помилку і ОСОБА_2 є неналежним позивачем у даній справі.

Крім того судом першої інстанції встановлено і із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 при вчиненні правочину щодо дарування належної їй частини домоволодіння діяла свідомо, волевиявлення її відповідало внутрішній волі, що підтверджується рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року у справі № 0809/6724/2012 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,. про визнання договору дарування недійсним та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпоряджання, відшкодування шкоди, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування частки домоволодіння на підставі ст. 225 ЦК України залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Усунуто ОСОБА_3 перешкоди у реалізації права власності на 9/25 часток домоволодіння АДРЕСА_1 зобов'язавши ОСОБА_2 звільнити вказане домоволодіння (а.с. 106-110).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки після укладення договору дарування ОСОБА_5 не заявляла про допущену нею помилку під час його укладення,усвідомлювала зміст укладеного правочину і не оспорювала його,до суду з такими вимогами не зверталась, позивачка у даній справі ОСОБА_2 не може вважатись її процесуальним правнонаступником , а її особисті права укладеним договором дарування не були порушені , судова колегія приходить до висновку про те,що судом першої інстанції правильно відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову ,пред»явленого на підставі ст.229 ЦК України через допущену стороною у договорі помилку щодо обставин,які мають істотне значення.

Доводи апеляційної скарги не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення позивачкою норм матеріального та процесуального законів.

Посилання в апеляційній скарзі на хворобливий стан ОСОБА_5,який на думку позивачки впливав на її волевиявлення під час укладення оспорюваного договору дарування спростовуються матеріалами справи, зокрема рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2015 року(т.1 а.с.106-110),актом судової психіатричної експертизи №388 від 25.06.2013р.(а.с.111-118)та іншими доказами.

Судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам по справі, норми матеріального і процесуального права не порушені, застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: