Справа № 758/191/13- ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 серпня 2016 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

за участю секретаря судового засідання - Ютланчук К. А., Білак В.Ю., ПодплетніковійВ.В., Лемішко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа: Київська міська рада, - про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, поділ майна в натурі, визнання права власності на нерухоме майно, припинення права на частину сараю, визнання права власності на сарай, визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним, у частині сходів і балкону, визначення порядку користування земельною ділянкою, в тому числі з урахуванням лишків,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, поділ майна в натурі, визнання права власності на нерухоме майно, припинення права на частину сараю, визнання права власності на сарай, визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним, у частині сходів і балкону, визначення порядку користування земельною ділянкою.

У позові зазначили, що позивачам на праві спільної часткової власності сукупно належить ? частина житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідачам на праві спільної часткової власності сукупно належить 1/2 частина житлового будинку та ? частина сараю по вказаній адресі.

Вказали, що між позивачами та відповідачами вже тривалий час існує певний порядок користування житловим будинком. На сьогоднішній день фактично є дві окремі квартири, що мають окремі входи та окремі комунікації. За таких обставин вважають, що припинення спільної часткової власності на ? частину житлового будинку з виділом позивам в натурі частки із спільного майна, а саме: приміщень житлового будинку згідно встановленого порядку користування, не порушує прав та законних інтересів всіх співвласників.

При розгляді іншої справи в суді з відповідачами стало відомо про існування договору дарування частини житлового будинку від 15 серпня 2001 року, відповідно до якого ОСОБА_5 подарував 37/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 по вищезазначеній адресі своїм дітям - ОСОБА_7 та ОСОБА_6 Вважаючи, що у порушенні вимог закону ОСОБА_5 подарував об'єкти, а саме ? частину сходів та ? частину балкону, яких не набув, позивачі просили визнати зазначений договір дарування недійсним.

Щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, позивачі вказали, що скласти угоду між співвласниками про порядок користування земельної ділянки не можливо, оскільки співвласники є окремі сім'ї та між ними склалися неприязні стосунки.

Посилаючись на вищевикладені обставини, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили припинити права спільної часткової власності на нерухоме майно на підставі ст. 364 ЦК України, виділити в натурі, визнати права власності на нерухоме майно, припинити права на частину сараю, визнати права власності на сарай, визнати договору дарування житлового будинку частково недійсним, у частині сходів і балкону, визначити порядок користування земельною ділянкою, в тому числі з урахуванням лишків.

У судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали заявлені позовні вимоги, просили їх задовольнити.

Відповідачі позов не визнали у повному обсязі, у письмових запереченнях навели наступні підстави. Щодо визнання договору дарування недійсним в частині дарування ? частини сходів та балкону зазначили, їм належить ? частина будинку, а отже і повинно належити по ? частині сходів та балкону.

Щодо припинення права власності на ? частину сараю вказали, що ? частка є значною та таке припинення права власності завдасть істотної шкоди. Крім того, вказали, що розмір компенсації за припинення права власності на частку визначається на підставі ринкової вартості цієї частини, а не залишкової.

Щодо поділу в натурі і визнання права власності на домоволодіння відповідачі зазначили, що переобладнання і перепланування житлових будинків дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів. А позивачі вимагають визнати за ними право власності на приміщення, яких вони не набули на підставі договорів дарування та договорів довічного утримання.

Крім того, просила застосувати позовну давність до вимог про визнання договору дарування недійсним, оскільки ОСОБА_2 дізнався про існування оспорюваного договору дарування у листопаді 2008 року, коли розглядалась інша справа, а тому строк позовної давності почався з листопада 2008 року та сплинув у листопаді 2011 року.

Заслухавши пояснення позивачів, представника позивачів, відповідачів, представника відповідачів, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 належало 7/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 26 січня 2002 року. (а.с. 11)

Згідно договору довічного утримання від 18 грудня 2007 року ОСОБА_2 належало 43/100 частин вищезазначеного будинку. (а.с.12)

Таким чином, позивачу належало ? частина спірного будинку.

17 січня 2011 року ОСОБА_2 подарував по 20/100 частини житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 згідно договору дарування.(а.с. 13)

Як вбачається із договору довічного утримання від 06 лютого 1997 року відповідачу ОСОБА_5 належало ? частина вказаного житлового будинку. (а.с. 14)

Відповідно до договору дарування від 15 серпня 2001 року ОСОБА_5 подарував частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та спорудами по вул. Кобзарській у м. Києві: ОСОБА_6 - 25/100 частин та ОСОБА_7 - 12/100 частини будинку. (а.с. 15).

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Вказуючи на вимоги про виділ в натурі, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності, позивачі посилались на ст. 364 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої компенсації вартості його частки.

Таким чином, виділ у натурі частки із майна, що є об`єктом спільної часткової власності, може мати місце лише у випадку, якщо частка, яка підлягає виділу, після цього не втратить своїх властивостей і основного призначення.

Статтею 183 ЦК України передбачено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до роз'яснень у п. п. 6,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв'язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 16 липня 2014 року варіант поділу в натурі в існуючій площі забудови будинку, при якому виділяється частина приміщень: 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, 1-5, 3-3, 3-4, відповідно порядку користування, що склався на час дослідження між співвласниками, з метою влаштування двох ізольованих квартири, про що зазначено у дослідницькій частині висновку та зображено на схемі в додатку № 1 та № 1-а до висновку.

Частиною 3 ст. 364 ЦК України передбачено, що у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частину жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Під неспівмірною шкодою господарському призначенню слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень на нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Саме такий висновок міститься в правовій позиції викладеній в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний будинок був перебудований та переплановий в дві окремі квартири з окремими входами. Вказані перепланування не вносились у документацію.

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власниками отримано право власності.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об'єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України та пункту 10 Порядку присвоєння об'єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року № 1117 «Про ідентифікацію об'єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією № 55.

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.

Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові ВС України № 6-130цс13 від 04 грудня 2013 року.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про виділ в натурі, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності задоволенню не підлягають.

Щодо позовних вимог про припинення права власності на підставі ст. 365 ЦК України слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Порядок застосування зазначеної норми матеріального права роз'яснив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року по справі № 6-81цс-11, правовий висновок якого в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування у подібних правовідносинах.

Відповідно до вказаної постанови Верховного Суду України, аналіз норми ч. 1 ст. 365 ЦК України свідчить про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається лише в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Крім того, як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Андрій Руденко проти України» від 21 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 21 березня 2011 року, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України протилежна сторона повинна завчасно внести вартість частки заявника у квартирі на депозитний рахунок суду першої інстанції. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачами не було внесено на депозитний рахунок коштів у належному розмірі, що є їх обовязком.

Суд звертає увагу на те, що наявність неприязних стосунків між сторонами не є підставою для припинення частки одного з них у спільному майні та не може свідчити про неможливість спільного володіння та користування майном.

Крім того, як вбачається із висновку експерта КНІСЕ «сарай - це спеціалізоване майно. Спеціалізоване майно, що, як правило не набуває об'єктом продажу на ринку і має найбільшу корисність та цінність у складі цілісного майнового комплексу».

Суд погоджується із доводами відповідачів, що ? частка є значною частиною майна.

Таким чином, припинення права власності на ? частину майна завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів, оскільки буде порушено принцип рівності прав співвласників.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 15 серпня 2001 року задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до договору дарування від 15 серпня 2001 року, посвідченого приватний нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємельяновою Г.В., реєстраційний номер № 1210 ОСОБА_5 подарував частину житлового будинку АДРЕСА_1 з відповідними надвірними будівлями та спорудами по вул. Кобзарській у м. Києві: ОСОБА_6 - 25/100 частин та ОСОБА_7 - 12/100 частини будинку. (а.с. 15).

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Враховуючи вищезазначені вимоги ст. 356 ЦК України, ОСОБА_5 не було порушено вимоги закону при укладанні договору дарування від 15 серпня 2001 року.

Крім того, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Як вбачається із позовної заяви та пояснень позивача, позивач дізнався про існування договору при розгляді іншої справи у 2008 році,.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач просила застосування наслідків спливу строку позовної давності

Позивач дізнався про спірний договір у 2008 році, строк позовної давності сплив у 2011 році, а до суду позивач звернувся у 2013 року, тобто ним пропущено встановлений трирічний строк позовної давності.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Позовні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою також не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Згідно витягу з рішення № 41 Виконавчого комітету Подільської районої ради депутатів трудящих Києва від 04 лютого 1949 року відведено земельну ділянку під індивідуальну забудову 0,14 га. (а.с. 77)

Як вбачається з матеріалів справи площа земельної ділянки по вищезазначеній адресі становить 1 676 кв.м., що підтверджується тезнічним звітом на земельну ділянку.

Згідно висновку експерта КНІСЕ можливі варіанти порядку користування земельною ділянкою по вул. Кобзарська, 33 у м. Києві між співвласниками, згідно їх часток (1/2 та ? в праві власності на будинок та відповідно до запропонованого розподілу будинком у питанні № 1, викладено у дослідницькій частині висновку та зображено на схемах додатків № 2,3 до висновку. (а.с.177-196)

Згідно з ч. 1 ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Згідно з ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Відповідно до роз'яснень у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року, у справах за позовом учасника спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У ст. 212 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Таким чином, вказані позовні вимоги про порядок користування земельної ділянки також задоволенню не підлягають.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню.

На підставі ст. ст. 202, 203, 215, 257, 316, 317, 364, 365 ЦК України, ст.ст. 88, 120 ЗК України, ст. ст. 3, 4,10, 11, 15, 57, 58, 60, 88, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд ,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності на нерухоме майно, поділ майна в натурі, визнання права власності на нерухоме майно, припинення права на ? частину сараю, визнання права власності на сарай, визнання договору дарування житлового будинку частково недійсним, в ? частині сходів і ? частині балкону, визначення порядку користування земельною ділянкою, загальним розміром 1355 кв. м, та з урахуванням лишків, загальним розміром 1676 кв. м, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд міста у встановленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л. О. Трегубенко