У х в а л а

іменем україни

25 травня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К., Маляренка А.В., Ступак О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про захист прав споживача, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 23 травня 2007 року між ним та відповідачем укладено договір № VIX0АN0001707, відповідно до умов якого він отримав кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 59 320 грн 16 коп., з яких: 41 880 грн - на поточний рахунок автосалону «АвтоПриват» як різниця між вартістю автомобіля та внесеним ним авансовим платежем (52 350 грн - 10 470 грн.); 1 897 грн 52 коп. та 225 грн 90 коп. - на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії «Інгосстрах» відповідно до договорів страхування наземного транспорту та особистого страхування від травня 2007 року відповідно; 34 грн - плата за реєстрацію предмета застави у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рахунок «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України; та 418 грн 18 коп. - комісія банку (на окремий рахунок ПАТ КБ «Приватбанк»). Згідно з умовами договору на погашення кредиту він повинен був вносити щомісячний платіж у розмірі 901 грн 13 коп. у період з 25 по 30 число кожного місяця. Скориставшись правом дострокового погашення кредиту, він звернувся до банку для визначення остаточної суми та працівники банку повідомили його, що для дострокового погашення кредиту необхідно сплатити 30 546 грн 16 коп., що було і зроблено ним. Вказані кошти були внесені ним чотирма квитанціями. Крім того, за період з травня 2007 року по травень 2011 року він сплатив 50 342 грн 44 коп., тобто всього за договором сплачено 80 888 грн 60 коп. У 2012 році він дізнався про те, що під час дії договору банк змінив в односторонньому порядку відсоткову ставку. Після цього він намагався перевірити проведені з банком розрахунки, проте тривалий час не міг цього зробити, оскільки не міг знайти оригінали квитанцій, які знайшов лише у березні 2015 року. Провівши власний розрахунок, позивач встановив, що ним було надмірно сплачено банку кошти у розмірі 18 581 грн 72 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути на його користь з ПАТ КБ «ПриватБанк» 34 608 грн 59 коп., з яких: 18 581 грн 72 коп. - надмірно сплачені кошти, 13 735 грн 97 коп. - інфляційні втрати за період з 23 травня 2011 року по 30 червня 2015 року та 2 290 грн 90 коп. - 3 % річних за цей же період.

Заочним рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2015 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 18 581 грн 72 коп. безпідставно одержаних коштів під час виконання умов договору № VIX0АN0001707; 13 735 грн 97 коп. - інфляційні втрати за період з 23 травня 2011 року по 30 червня 2015 року; 2 290 грн 90 коп. - 3 % річних від зазначеної суми за вказаний період, а всього - 34 608 грн. 59 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 08 вересня 2015 року скасовано й ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції й залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 15 травня 2007 року ОСОБА_4 вніс авансовий платіж для придбання автомобіля «Деу-Нексія» у розмірі 10 470 грн (а. с. 6).

16 травня 2007 року позивач уклав із товариством з обмеженою відповідальністю «Автоприват» договір купівлі-продажу автомобіля «Деу-Нексія» за ціною 52 350 грн, на підставі якого було виписано рахунок фактуру № СФ-0009352 (а. с. 10, 11);

16 травня 2007 року ОСОБА_4 отримав автомобіль «Деу-Нексія», що підтверджується актом приймання-передачі від 16 травня 2007 № 9352 року (а. с. 12).

23 травня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № VIX0АN0001707 терміном на 7 років із внесенням щомісячного платежу у розмірі 901 грн 13 коп. (а. с. 7-9).

Того ж дня між позивачем та страховою компанією закритого акціонерного товариства «СК «Інгосстрах» було укладено договір страхування наземного транспорту з внесенням платежу у розмірі 1 897 грн 52 коп. (а. с. 14-16) та договір особистого страхування з внесенням платежу у розмірі 225 грн 90 коп. (а. с. 19, 20).

23 травня 2011 року позивач сплатив на погашення кредиту грошові кошти у розмірі 30 546 грн 16 коп.

Фактично за спірним кредитним договором відповідачем було сплачено 44 456 грн 22 коп., що не заперечується сторонами та підтверджується як самим позивачем в позовній заяві, так і наданим відповідачем розрахунком заборгованості (а. с. 129-132).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 213, 303, 316 ЦПК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що наданий позивачем розрахунок не підтверджує здійснення ним переплати за спірним кредитним договором, оскільки ним не завжди дотримано строки внесення щомісячного платежу, що призвело до нарахування штрафних санкцій та збільшення щомісячного платежу; а також відповідно до п. 2.31 договору банком було в односторонньому порядку збільшено процентну ставку за користування кредитом, що призвело до збільшення розміру щомісячного платежу.

Наведене свідчить про відсутність підстав для висновку про переплату позивачем грошових коштів за спірним кредитним договором.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К. Парінова

А.В. Маляренко

О.В. Ступак