Провадження №2/554/206/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Полтава

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

судді - Чуванової А.М.,

при секретарях: Юркіній Ю.Є., Садошенко М.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, та зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування вимог зазначила, що 10.01.2014 року Октябрський районний суд м.Полтави розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та зустрічною позовною заявою ФОП ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди. Суд встановив, що між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір 08.08.2012 року, який був розірваний 15.12.2012 року за ст.40 п.4 КЗпП України за прогули без поважних причин та знятий з реєстрації. При вирішенні справи суд застосував норми ЦК України та по зустрічному позову стягнув з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 незаконно утримувані кошти в сумі 8180,63 гривень. Питання відшкодування моральної шкоди судом не розглядалось, оскільки не було предметом позовної заяви. Проте, незаконними діями ОСОБА_2 по заволодінню майном ФОП ОСОБА_1, позивачу була також спричинена моральна шкода, яка виражається в незаконному привласненні відповідачем грошей і вилученні цих коштів з обороту підприємницької діяльності, і саме тих коштів, які повинні були піти на заробітну плату. Це призвело до душевних страждань, і як наслідок нервово психічних розладів з фізичними хворобами. ОСОБА_2 до теперішнього часу не повернула всі кошти, якими незаконно заволоділа, позивачу було спричинено моральну шкоду, яку вона оцінила в розмірі 81144 гривень.

ОСОБА_2 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1, в якій зазначила, що вона дійсно з 08.08.2012 року перебувала у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1, трудовий договір було розірвано 15.12.2012 року. В порушення трудового законодавства відповідач при звільненні не виплатила їй заробітну плату, в зв'язку з чим вона вимушена була звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20.05.2013 року з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 4435,44 гривень; рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10.01.2014 року зі змінами на підставі рішення апеляційного суду Полтавської області від 20.05.2014 року, з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за час затримки з розрахунком при звільненні в сумі 13774,77 гривень та моральну шкоду у сумі 500 гривень; рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21.01.2016 року з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто середньомісячну заробітну плату за час затримки виконання рішення суду у сумі 10369,59 гривень. Проте, станом на 23.02.2016 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 10828,53 гривень. Відповідач ухиляється від виконання рішень суду, у зв'язку з цими протиправними діями ОСОБА_1 позивачу спричинено порушення звичайного життєвого укладу, виникла заборгованість по комунальним платежам, ОСОБА_2 не змогла вчасно пройти медичне обстеження та пролікуватися, нормально харчуватись, не змогла прийняти участь у ІІ турі виборів мера міста. Позивач оцінює моральну шкоду в 5000 гривень, просить стягнути її з ОСОБА_1

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала свій позов, надала письмові пояснення, просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви. Пояснила, що з вини відповідача вона не займається підприємницькою діяльністю; у неї немає натхнення малювати, а вона - творча людина; саме відповідач заволоділа печаткою та з каси грошовими коштами під час роботи; з вини відповідача вона захворіла, не може допомагати дітям та онукам. Відповідач хоче вдруге отримати моральну шкоду, яку на її користь вже було стягнуто.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, у задоволенні зустрічної позовної заяви просив відмовити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні первісний позов не визнала, свою зустрічну позовну заяву підтримала, просила задовольнити повністю Пояснила, що у неї під час роботи у ОСОБА_1 не було ніяких посадових обов'язків; позивач не виконує рішень суду; хвороби у позивача виникли з інших причин і набагато раніше до вказаних подій.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні первісного позову, зустрічний позов - задовольнити, оскільки ОСОБА_1 не виконала рішень суду, а ОСОБА_2 з-за цього заборгувала по оплатах комунальних послуг, переживає та хворіє.

Суд, заслухавши осіб, які брали участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом та зустрічним позовом не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, 08.08.2012 р. між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений трудовий договір. Вказаний договір підписаний сторонами та зареєстрований в Полтавському міському центрі зайнятості 08.08.2012 р.; 15.12.2012 р. трудовий договір був розірваний за ст. 40 п.4 КЗпП України за прогули без поважних причин та знятий з реєстрації в Полтавському міському центрі зайнятості.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 20.05.2013 року з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 було стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 4435,44 гривень.

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 10.01.2014 року зі змінами на підставі рішення апеляційного суду Полтавської області від 20.05.2014 року, з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто середній заробіток за час затримки з розрахунком при звільненні в сумі 13774,77 гривень та моральну шкоду у сумі 500 гривень, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 незаконно утримувані кошти в сумі 8180,63 гривень (т.1 а.с.56-59).

Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 21.01.2016 року з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто середньомісячну заробітну плату за час затримки виконання рішення суду у сумі 10369,59 гривень (т.1 а.с.121-122).

Згідно з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України,суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює належність, допустимість,достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами,які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Так, відповідно до чинного законодавства моральна (немайнова) шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі. При цьому, якщо дії винної особи заподіяли як майнову, так і моральну (немайнову) шкоду, то відшкодування майнової шкоди не звільняє таку особу від обов'язку відшкодувати моральну шкоду.

При вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди, слід мати на увазі, що винна у заподіянні цієї шкоди особа може бути звільнена від обов'язку відшкодування тільки за умови, якщо вона доведе відсутність своєї вини (умислу або необережності).

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відповідно до пунктів 2,5 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», спори про відшкодування заподіяної фізичній моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема:

- коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень;

- у випадках, передбачених статтями Цивільного кодексу України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди;

- при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Суд вважає, що відсутні будь-які підстави для відшкодування моральної шкоди за позовними вимогами ОСОБА_1, вимоги щодо відшкодування їй моральної шкоди є необґрунтованими, позов задоволенню не підлягає.

Так, позивачем не надано доказів, судом не встановлено , що з вини відповідача спричинена моральна шкода, протиправність діяння, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, не встановлено спричинення моральної шкоди відповідачем ОСОБА_2, тому в задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити.

Слід також зазначити, що дійсно за рішенням суду від 10.01.2014 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 незаконно утримувані кошти в сумі 8180,63 гривень під час виконання нею роботи за трудовим договором, однак, трудовим законодавством не передбачено відшкодування працівниками моральної шкоди, заподіяної з їх вини власнику підприємства, установи, організації чи фізичній особі, з якими працівник перебуває у трудових відносинах.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд приходить до наступного.

Згідно позову, та сторонами не заперечується, що рішенням суду на користь ОСОБА_2 вже було стягнуто моральну шкоду в порядку ст.237-1 КЗпП України у сумі 500 гривень.

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на ст.237-1 КЗпП України, проте фактично підставою для відшкодування моральних збитків зазначає невиконання рішень суду по стягненню на її користь з ОСОБА_1 грошових коштів.

Як роз'яснено у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Позивачем ОСОБА_2, всупереч до вимог ст.60 ЦПК України, не надані, а матеріали справи не містять докази спричинення моральної шкоди діями відповідача ОСОБА_1

Відсутність згоди та можливості у відповідача виконувати судове рішення не є безумовною підставою визначення його вини та підставою у стягненні моральної шкоди. Сам факт невжиття боржником будь-яких дій щодо виконання судового рішення не може вважатись неправомірною бездіяльністю, яка дає підстави стягувачу для стягнення моральної шкоди.

У випадку невиконання рішення суду боржником добровільно передбачено примусове виконання, умови і порядок якого визначені Законом України "Про виконавче провадження".

Статтею 2 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що примусове виконання рішень покладається на Державну виконавчу службу.

Суд також, зазначає, що як позивачем так і відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що чиїсь дії чи бездіяльність призвели до погіршення їх стану здоров'я.

При таких обставинах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є безпідставними, не встановлено спричинення їм моральної шкоди, яка б підлягала відшкодуванню, тому в задоволенні позовів слід відмовити.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, які дали характеристику ОСОБА_1 та розповіли про її душевний стан, жодним чином не спростовують висновків суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 60,61,212-215 ЦПК України ст.ст.23,1167 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.

Відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Полтавської області через Октябрський районний суд м.Полтави шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які беруть участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : А.М.Чуванова