Первомайський міськрайонний суд Харківської області
Справа № 632/1524/15-ц
провадження № 2/632/17/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"27" квітня 2016 р. м. Первомайський

Первомайський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Кочнєва О.В.,

за участі секретарів Науменко О.М, ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, приватне підприємство МПП «Вибір», товариство з обмеженою відповідальністю «Автоконсалтинг Україна», про визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними, повернення сторін у попередній стан, визнання права власності та поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

13.07.2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 23.11.2015 року (а.с.71-72) та уточненої позовної заяви від 10.02.2016 року (а.с.116-118) просив суд:

- визнати недійсним довідку-рахунок №494027 від 07.08.2013 року, видану третьою особою ПП МПП «Вибір»;

- поновити державну реєстрацію автомобіля марки «ЗАЗ» моделі «Ланос 1498», 2011 року випуску, двигун №A15SMS6188711, кузов №Y6DTF69YOBO290759, за ОСОБА_4;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на 7/10 часток автомобіля марки «ЗАЗ» моделі «Ланос 1498», 2011 року випуску, двигун №A15SMS6188711, кузов №Y6DTF69YOBO290759;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу, який був укладений 07.10.2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9, який був посвідчений у формі довідки-рахунку ТОВ «Автоконсантинг Україна».

В обґрунтування позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог та уточненої позовної заяви ОСОБА_2 зазначила, що вона з 2009 по 2013 рік перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_4. Під час шлюбу за кошти позивача було придбано автомобіль марки «ЗАЗ» моделі «Ланос», державний номерний знак НОМЕР_1, який був зареєстрований на відповідача. 07.08.2013 році відповідач ОСОБА_4 самостійно без згоди позивача зняв автомобіль з реєстраційного обліку та здійснив його продаж. Угода була оформлена у третій особі по справі ПП МПП «Вибір», яка видала довідку-рахунок серії АВВ №494027 від 07.08.2013 року. Власником вказаного автомобіля стала дружина двоюрідного брата відповідача ОСОБА_7, при цьому змінився державний номерний знак автомобіля. Враховуючи встановлені під час судового засідання факти подальшого перепродажу автомобіля іншим особам, позивач ОСОБА_2 вважала, що при визнанні за нею права власності на вказаний автомобіль, суд повинен відійти від рівності часток колишнього подружжя та визнати за нею право власності на 7/10 часток автомобіля, оскільки відповідач ОСОБА_4 не забезпечує свою доньку від шлюбу, а остання мешкає разом з позивачем по справі.

Справа неодноразово відкладалася через залучення до участі у справі нових відповідачів та третьої особи, а також поданням позивачем спочатку заяви про збільшення позовних вимог, а згодом і уточнених позовних вимог, у зв`язку з чим неодноразово слухалася спочатку.

У судовому засіданні 27.04.2016 року представник позивача по справі за договором про надання правової допомоги (а.с.34,35) адвокат ОСОБА_3 заявлені своєю довірителькою вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, інших позовних вимог не висував.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні 27.04.2016 року проти заявлених позовних вимог заперечував, вказавши на те, що ОСОБА_7 є дійсно його родичкою (тіткою), однак реалізація спірного автомобіля відбувалася за реальні кошти, половину з яких він віддав позивачу по справі. Також вказав на те, що позивач після розірвання шлюбу через особливості свого характеру будь-яким шляхом намагається посваритися з ним, використовуючи, у тому числі, судові справи.

Представник відповідача ОСОБА_7 за довіреністю від 03.08.2015 року (а.с. 36) адвокат ОСОБА_6 проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі, вказавши, що заявлені позовні вимоги не відповідають діючому законодавству, позивач отримала половину коштів від реалізації спірного автомобіля, належних доказів порушення своїх прав позивач до суду не надала.

Відповідача ОСОБА_8, який був залучений до участі у справі ухвалою суду від 27.10.2015 року (а.с.46), у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання неодноразово повідомлявся судом (а.с. 96, 112, 127, 135) шляхом направлення судової повістки та відповідних матеріалів по справі за адресою місця своєї реєстрації (а.с.66), причини неявки у судові засідання не повідомив. Від отримання судових повісток та документів, направлених судом відмовлявся, що відповідно до ч.8 ст. 76 ЦПК України є підставою вважати таку особу, повідомленою про день, час та місце судового засідання належним чином.

Відповідач ОСОБА_9, який був залучений до участі у справі ухвалою суду від 19.01.2016 року (а.с.105), у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання неодноразово повідомлявся судом (а.с. 107, 113, 126, 133) шляхом направлення судової повістки та відповідних матеріалів по справі за адресою місяця своєї реєстрації (а.с. 103), причини неявки у судові засідання не повідомив.

Відповідно до абзацу 2 ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому порядку, а згідно з абзацом 3 вказаної частини ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Таким чином, суд вважає, що відповідач ОСОБА_9 був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, однак своїми процесуальними правами у справі вирішив не користуватися.

Третя особа по справі ПП МПП «Вибір» - у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання неодноразово повідомлялася судом за адресою своєї реєстрації, при чому спочатку отримуючи судові повістки (а.с. 15, 25, 40, 95), а на завершальній стадії розгляду справи вже судові повістки поверталися до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання на обєкті поштового зв`язку» (а.с.114, 125, 132), причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до абзацу 2 ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому порядку, а згідно з абзацом 3 вказаної частини ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Таким чином, суд вважає, що третя особа по справі ПП МПП «Вибір» - була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, однак своїми процесуальними правами у справі вирішила не користуватися.

Третя особа по справі - ТОВ «Автоконсалтинг Україна» (а.с.121-122), яка була долучена до участі у справі ухвалою суду від 10.03.2016 року разом з уточненою позовною заявою позивача - у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце судового засідання неодноразово повідомлялася судом за адресою своєї реєстрації, однак судові документи та повістки поверталися до суду без вручення (а.с. 131, 134), причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до абзацу 2 ч.5 ст. 74 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому порядку, а згідно з абзацом 3 вказаної частини ст. 74 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Таким чином, суд вважає, що третя особа по справі ТОВ «Автоконсалтинг Україна» - була належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, однак своїми процесуальними правами у справі вирішила не користуватися.

Вислухавши позивача, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд вважає, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити, виходячи з вищенаведеного.

Судом встановлено, що з 14.08.2009 року до 12.09.2013 року позивач та відповідач ОСОБА_4 знаходилися у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією витягу з рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 12.09.2013 року по справі №632/2633/13-ц, провадження 2/632/1013/13, яке набуло законної сили 24.09.2013 року (а.с. 7).

19.10.2011 року у відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи №5 ГУ МВС України у Харківській області на відповідача по справі ОСОБА_4 вперше на території України було зареєстровано автомобіль марки «ЗАЗ», моделі «Ланос», 2011 року випуску, двигун №A15SMS6188711, кузов №Y6DTF69YOBO290759, на транспортний засіб закріплено номерний знак НОМЕР_1 та оформлено свідоцтво про реєстрацію САК140808, що підтверджується листом від 20.11.2015 року за підписом директора регіонального сервісного центру МВС у Харківській області ОСОБА_10 на виконання запиту суду від 06.11.2015 року (а.с. 73-74, додатково 89).

Відповідно до вказаного листа в подальшому вищевказаний автомобіль був переоформлений:

1. 07.08.2013 року Хустським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ГУ МВС України у Закарпатській області транспортний засіб знято з обліку для реалізації в межах України. На транспортний засіб видано транзитні номерні знаки 07АН0535 (а.с. 90) та у цей день зареєстровано на громадянку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після реєстрації на транспортний засіб закріплено номерний знак НОМЕР_2 та оформлено свідоцтво про реєстрацію САР898985. Реєстраційні дії здійснено на підставі довідки-рахунку серії ААВ №494027, виписаної ПП МПП «Вибір» (а.с. 9, 91). Вартість транспортного засобу на момент переоформлення становила 57000,00 грн.

2. 12.12.2014 року у Хустському відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи ГУ МВС України у Закарпатській області спірний транспортний засіб було перереєстровано на громадянина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. На транспортний засіб оформлено свідоцтво про реєстрацію СХХ569808, номерні знаки не змінювалися. Реєстраційні дії здійснено на підставі довідки-рахунку серії ВІА №930720, виписаної ФОП ОСОБА_11 (а.с.92). Вказана довідка-рахунок до матеріалів справи долучена не була, сторони по справі клопотання про її витребування клопотань суду не заявляли, при цьому суд був позбавлений можливості витребувати вказаний доказ по справі відповідно до ст. 11 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

3. 17.10.2015 року під час розгляду справи у суді на підставі заяви власника, свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХХ569808 та довідки-рахунку серії ААЕ№402633, виписаної 07.10.2015 року ТОВ «Автоконсалтинг Україна», автомобіль зареєстровано у відділі реєстраційно-екзаменаційної роботи №1 ГУ МВС України у Харківській області на відповідача по справі ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3. На транспортний засіб закріплено номерний знак НОМЕР_3 та оформлено свідоцтво про реєстрацію СХТ521999. Вартість транспортного засобу на момент оформлення становила 40000,00 грн. (а.с. 85, 93).

Таким чином, судом встановлено, що транспортний засіб тричі змінював власників за період з 07.08.2013 року до 17.10.2015 року. Доказів безоплатного передання майна суд не знаходить, оскільки доводи позивача щодо передачі транспортного засобу відповідачем ОСОБА_4 своєму родичу ОСОБА_7 не знайшли своє підтвердження належними по справі доказами. Крім цього, суд зазначає, що незважаючи на те, що сторони у справі погодили, що відповідачі по справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є рідними тіткою та дядею відповідача ОСОБА_4, не спростовуючи вказаного факту, належними доказами по справі вказаний факт не підтверджується, а тому суд встановити його не має можливості.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є добросовісними набувачами спірного автомобіля по оплатним правочинам.

Відповідно до п.п.12,14 «Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 року за №1200, п. 8 «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року за №1388, які діяли на час перереєстрації спірного автомобіля, довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу, тобто укладення відповідного правочину.

Судом встановлено, що спірний автомобіль був придбаний позивачем та відповідачем ОСОБА_4 у період шлюбу. Його реалізація відбулася у період шлюбу без згоди другого з подружжя, у даному випадку ОСОБА_2

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч.1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодом другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а згідно з ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Нормами ч.3 ст. 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Судом встановлено, що з відповідача ОСОБА_4 стягуються аліменти на користь позивача по справі на утримання доньки ОСОБА_12 по виконавчому листу, виданому на виконання рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області по справі №632/1278/15, що підтверджується довідкою ВДВС Первомайського міськрайонного управління юстиції у Харківській області від 02.11.2015 року за №15955/03-545 (а.с.53), відповідно до якої розмір щомісячних аліментів, які сплачує відповідач ОСОБА_4 визначений у твердій грошовій сумі і складає 500,00 грн. щомісяця.

Таким чином, вказаний розмір аліментів перевищує 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а доказів недостатності такого розміру аліментів позивач суду не надала, а тому її вимоги щодо збільшення частки у спільному майні, зокрема спірному автомобілі з 1/2 частині до 7/10 частин належними доказами не підтверджуються, а тому підлягають відхиленню.

За нормами частини четвертої ст. 203 Цивільного кодексу України правочин має вчинятись у формі встановленій законом. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі.

Однак, відповідно до положень ч. 1 та ч.2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Судом встановлено, що шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 розірваний 12.09.2013 року, до суду позивач звернулася 13.07.2015 року, про існування спірного автомобіля та про його реєстрацію на ім`я відповідача ОСОБА_4 позивачу було відомо, між сторонами, як було встановлено у судовому засіданні ще у 2013 році виникли особисті неприязні стосунки, в той же час позивач розумно допускала, що відповідач ОСОБА_4 може користуватися та розпоряджатися спільним майном на свій розсуд, тобто надала свою безсловесну згоду на подальше розпорядження майном відповідачем ОСОБА_4 Доказів того, що позивач зверталася до відповідача ОСОБА_4 з вимогами або продати спірний автомобіль, або передати автомобіль їй у користування, або іншим шляхом поділити спільне майно, суду надано не було, а тому суд вважає, що позивач повинна була допускати можливість розпорядження майном без її згоди після розірвання шлюбу відповідачем ОСОБА_4, враховуючи реєстрацію автомобіля на даного відповідача та перевірку шлюбних відносин при переоформленні транспортного засобу станом на день укладання відповідного правочину.

Таким чином, вимоги щодо визнання недійсними довідки-рахунку №494027 від 07.08.2013 року, виписаною ПП МПП «Вибір», а також довідки-рахунку №402633 від 07.10.2015 року, виписаною ТОВ «Автоконсалтинг Україна» не знайшли свого доказового підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результати розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 ст. 355 ЦПК України, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норми права. Висновок щодо застосування норми права, викладений у постанові ВСУ має враховуватися судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно постанови ВСУ №6-7-цс15 від 08.04.2015 року був наданий правовий висновок, який суд вважає за можливе застосувати в даній справі, оскільки він містить схожі вихідні дані: «Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна».

Позивач вимог про стягнення з відповідача половини вартості спірного автомобіля у сумі 28500,00 грн. не заявляла. Доказів її позиції щодо вартості автомобіля на момент реалізації 07.08.2013 року за вищу ціну, ніж 57000,00 грн., зокрема щодо даних відповідних інтернет-ресурсів, суду надано не було, а тому вказані доводи позивача належними доказами по справі не підтверджуються.

В даному випадку судом встановлено, що реалізацію спільного майна подружжя відбувалася тричі, перший раз - за 57000,00 грн., другий не встановлено, третій - за 40000,00 грн. Тому суд вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача 28500,00 грн. як половини спірного майна при первинній реалізації відповідачем автомобіля, однак це є предметом іншого судового розгляду через відсутність вказаної вимоги від позивача на час розгляду справи у суді.

При цьому суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст.88 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, а саме стягує сплачений позивачем судовий збір у дохід держави.

Виходячи з вищенаведеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. 60, ч.ч.1-3 ст. 65, ч.1 ст. 69, ч.1 ст. 70 Сімейного кодексу України, ст.ст. 203, 204, 218 ЦК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, приватне підприємство МПП «Вибір», товариство з обмеженою відповідальністю «Автоконсалтинг Україна», про визнання договорів купівлі-продажу автомобіля недійсними, повернення сторін у попередній стан, визнання права власності та поділ спільного майна подружжя відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Первомайський міськрайонний суд Харківської області шляхом подання у десятиденний строк з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які приймали участь у справі, однак не були присутніми під час проголошення судового рішення, можуть оскаржити рішення суду у десятиденний строк з дня отримання його копії.

Суддя: ОСОБА_13