справа № 285/1243/16-ц
провадження у справі № 2/0285/885/16
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

28.04.2016 року м. Новоград-Волинський

Суддя Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області Літвин О.О., розглянувши матеріали

позовної заяви ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс»

про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач 27.04.2016 року звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати договір фінансового лізингу № 01/14-00549 від 27.10.2014 року, укладений між ним та відповідачем, нікчемним та недійсним, а також стягнути з відповідача на його користь вартість сплачених ним коштів в сумі 63 000 грн. та понесені при подачі позову судові витрати.

Як слідує з позовної заяви та додатних до неї документів, 27.10.2014 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець відповідач по справі, зобовязався придбати автомобіль ЗАЗ Vida у власність та передати його у користування лізингоодержувачу ОСОБА_1 на строк та на умовах внутрішнього фінансового лізингу, а ОСОБА_2 зобовязався до отримання автомобіля сплатити передбачений договором перший лізинговий платіж, прийняти і належним чином використовувати автомобіль за його призначенням. У звязку з невиконанням відповідачем умов договору фінансового лізингу позивач подав до суду позов про визнання його недійсним та нікчемним. При цьому позов був поданий за місцем проживання позивача в м. Новоград-Волинський Житомирської області з посиланням на Закон України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЦПК України позови до юридичної особи предявляються в суд за їхнім місцезнаходженням, яким є адреса органу або особи, які відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступають від її імені (ст. 93 ЦК України).

Чинним законодавством передбачена також альтернативна підсудність справ за вибором позивача, зокрема, позови про захист прав споживачів предявляються за місцем проживання споживача.

В своїй позовній заяві позивач посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу подачі позову за місцем його проживання. Однак, на думку суду, таке судження є невірним та помилковим. Стосовно поширення Закону України «Про захист прав споживачів» на фінансовий лізинг слід зазначити таке.

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров'я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики.

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду). До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Лізинг це окремий вид договірних зобовязань і спеціальним законом, який регулює лізингові відносини в Україні, є Закон України «Про фінансовий лізинг», відповідно до якого за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Це положення відбите і в цивільно-процесуальному кодексі, зокрема в ст. 806.

Аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з фінансового лізингу, не підпадають під предмет регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», і положення цього закону не застосовуються до них. У разі, якщо договір лізингу спрямований на задоволення особистих потреб особи, такі правовідносини регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» лише в частині, не врегульованій спеціальним законом «Про фінансовий лізинг», наприклад, порушення права на інформацію при ненаданні для ознайомлення правил лізингу тощо.

Місцезнаходження відповідача по справі Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» м. Київ. Відтак, вказана позовна заява не може бути прийнята до розгляду в Новоград-Волинському міськрайонному суді Житомирської області у звязку з її непідсудністю цьому суду (п. 4 ч. 3 ст. 121 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 121 ЦПК України, повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Пунктом 2 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено повернення сплаченої суми судового збору за ухвалою суду в разі повернення заяви.

Керуючись статтями 109, 115, 121, 208-210 ЦПК України,п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір»,

УХВАЛИЛА:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів повернути позивачу разом з усіма доданими до неї матеріалами.

Повернути ОСОБА_1 сплачений ним при подачі позову судовий збір в сумі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. за квитанцією № 0.0.541045727.1 від 21.04.2016 року.

Розяснити, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини що стали підставною для її повернення.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 5 днів з дня її отримання.

Суддя О.О.Літвин