Справа №592/442/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/683/16 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2016 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Хвостика С. Г. , Ткачук С. С. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання»

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 лютого 2016 року

в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання»

про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 лютого 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Сумське НВО» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 12000 грн. Стягнуто з ПАТ «Сумське НВО» на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

На зазначене рішення відповідач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання», посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухваленого рішення, на неповноту зясованих судом обставин, що мають значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у звязку з їх необґрунтованістю.

При цьому вважає, що позивач не надав переконливих доказів на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди з вини відповідача. Зазначає, що наявні у даній справі матеріали розслідування професійного захворювання, у тому числі акт розслідування хронічного професійного захворювання свідчить про отримання позивачем професійного захворювання, що, у свою чергу, говорить лише про можливість заподіяння моральної (немайнової) шкоди, а не констатує такий факт, оскільки оцінка будь-яких явищ залежить від психофізіологічних особливостей її сприйняття конкретної особи. Крім того, під час виконання трудових відносин відповідач неодноразово інформував позивача про умови праці та про наявність на його робочому місці шкідливих і небезпечних виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоровя позивача та право на пільги та компенсації за роботу. Також зазначає, що Товариство є неналежним відповідачем у справі, оскільки 13.02.2006 року позивачу висновком МСЕК був встановлений відсоток втрати працездатності у звязку із професійним захворюванням , зазначеним в акті розслідування професійних захворювань від 29.12.2001 року, а тому обовязок по відшкодуванню моральної шкоди повинен бути покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення представника позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається з матеріалів справи з 21 липня 1986 року по 31 березня 2011 року ОСОБА_3 перебував в трудових відносинах з ПАТ «СМНВО ім. М.В.Фрунзе» та був звільнений з роботи у звязку зі змінами в організації виробництва і праці на підставі п.1. ст.40 КЗпП України (а.с.3-4).

Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання №50 від 25 грудня 2006 року позивачу були встановлені наступні професійні захворювання: хронічне обструктивне захворювання легенів II ст. токсикоз-пилової етіології, фаза нестійкої ремісії. Емфізема легенів II ст., Легенева недостатність II ст. Захворювання професійне. Нейросенсорна туговухість III ст. зниження слуху професійного характеру. (Основний діагноз). Гіпертонічна хвороба I-II ст. Шийно-грудний остеохондроз хребта з сенсорними порушеннями, двосторонній плечолопатковий периартроз. ДОА правого ліктьового суглобу. Остаточне явище нейроінфекції з лікворно-венозною дисциркуляцією, вестибуло-атактичним синдромом, аснтено-невротичним синдромом. Пресбіопія. (Супутній діагноз).

Професійне захворювання виникло за обставин неефективного використання засобів індивідуального захисту, недосконалості технологій. Причиною виникнення професійного захворювання стало проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму, пилу та загазованості (а.с7).

Відповідно до довідки спеціалізованої МСЕК від 12 січня 2015 року, позивачу визначено 60% втрати професійної працездатності та встановлено III групу інвалідності (а.с.10).

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач на неналежному рівні виконував обов'язки з питань охорони праці на підприємстві стосовно позивача, порушував його права на безпечні умови праці, тому погіршився стан здоров'я позивача через професійні захворювання, у зв'язку з чим відбулась втрата його нормальних життєвих зв'язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Тобто позивачу була заподіяна моральна шкода для компенсації якої судом визначена сума, з урахуванням принципу розумності і справедливості, у розмірі 12000 грн., яка стягнута з ПАТ «Сумське НВО» на користь позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з ч.1 п.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У звязку з тим, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обовязок відшкодувати працівникові моральну шкоду у випадку, передбаченому вказаною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обовязків, і моральну шкоду йому завдано ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням трудових обовязків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, то суд обґрунтовано стягнув на його користь відшкодування моральної шкоди з відповідача.

Незважаючи на гарантоване державою право вільного вибору виду діяльності, яке передбачене ч.1 ст.43 Конституції України та абз.2 ст.5-1 КЗпП України, роботодавець в силу ст.43 Конституції України, ст.ст.153, 157 КЗпП України та ст.ст.6, 13 Закону України «Про охорону праці» зобовязаний створити працівнику придатні для роботи безпечні умови, які б відповідали санітарно-гігієнічним нормам та вимогам законодавства про охорону праці.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У п.19 акту розслідування від 25 грудня 2006 року №50 не зазначені конкретні особи, які винні у порушенні законодавства про охорону праці, однак зміст пунктів 16, 17 причиною виникнення у позивача профзахворювання вказує його проведення робіт в умовах рівня шуму і загазованості, які перевищують гранично допустимі норми, що є виною роботодавця.

Матеріали справи не містять належних і допустимих письмових доказів, які б свідчили про вжиття відповідачем заходів із забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці працівників в умовах підвищених рівнів виробничого шуму, пилу, локальної вібрації та показників важкості праці.

Також під час установлення зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим у справі обставинам.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність, передбачених законом, підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди на користь позивача відповідачем у справі, то з ними колегія суддів не може погодитись виходячи з наступного.

Право на отримання страхових виплат, відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого, застрахованого відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», з дня встановлення МСЕК вперше стійкої втрати професійної працездатності за цим страховим випадком.

Відповідно до вимог ст.ст. 21,28,34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в їх сукупності, страхові виплати у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду (окремої виплати від інших страхових виплат) за період з 29 жовтня 2004 року по 31 грудня 2005 року має проводити Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, виходячи з дії законів у часі.

За період починаючи з 01 січня 2006 року і в подальшому відшкодування моральної шкоди заподіяної працівникові каліцтвом на виробництві покладено на роботодавця відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, якою передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши, що професійні захворювання позивач отримав внаслідок незабезпечення ПАТ «Сумське НВО» безпечних і нешкідливих умов праці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що завдана працівникові моральна шкода підлягає відшкодуванню відповідачем, як роботодавцем за ушкодження здоровя, спричинене професійними захворюваннями, втрата працездатності у звязку з якими вперше була встановлена позивачу МСЕК в 2006 році.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивач ще у 2001 році перебував на обстеженні та лікуванні в Науково-дослідному інституті гігієни праці та профзахворювань Харківського Національного медичного університету і внаслідок обстеження йому було встановлено діагноз професійного захворювання і за результатами даного медичного обстеження 29 грудня 2001 року комісією було складено Акт № 118 розслідування професійного захворювання (а.с.21), а тому обовязок по відшкодуванню моральної шкоди повинен бути покладений на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, оскільки у 2001 році позивач до МСЕК не звертався і стійка втрата працездатності йому не встановлювалась, а вперше стійка втрата професійної працездатності була йому встановлена 13.02.2006 року і з цього часу він набув право на відшкодування моральної шкоди і тому обовязок по її відшкодуванню повинен бути покладений саме на відповідача, як на роботодавця.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду також не спростовують.

Таким чином колегія суддів вважає, що рішення суду є законним і обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування ухваленого рішення.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 лютого 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -