АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 597/364/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/789/802/16 Доповідач - Парандюк Т.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 червня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Парандюк Т.С.

суддів - Дикун С. І., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Коваль О.І.

та сторін - представників ОСОБА_1-

ОСОБА_2, ОСОБА_3; відповідача

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Заліщицького районного суду від 10 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення, колегія суддів,

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення.

В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що вона є власником будинковолодіння, що розташоване в с.Добрівляни по вул.Мистецька, 13, Заліщицького району Тернопільської області. 01.11.1984 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який розірвано 21.02.2013 року на підставі рішення Заліщицького районного суду. Після розірвання шлюбу відповідач з позовом до суду про поділ спільного майна подружжя не звертався, позовна давність ним пропущена, тому, вона згідно правовстановлюючих документів є єдиним власником спірного будинковолодіння. Після розлучення відповідач не виселився із будинковолодіння за власним бажанням, хоча володіє житловим будинком, який успадкував. Відповідач не несе жодних витрат по догляду за будинком у якому зареєстрований, більше того його поведінка призводить до неможливості з ним спільного проживання. Крім неї в даному будинковолодінні проживає їх син з дружиною та двоє неповнолітніх дітей. Негативна поведінка відповідача та його небажання добровільно знятись з реєстрації у належному її будинковолодінні змусили її звернутись до суду з даним позовом, оскільки їх спільне проживання суперечить її інтересам та інтересам її сім'ї. Просить суд виселити відповідача із належного їй будинковолодіння із зняттям реєстрації.

Рішенням Заліщицького районного суду від 10 травня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення із житлового приміщення відмовлено повністю за безпідставністю позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушено норми матеріального та процесуального права.

У судовому засіданні представники ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на доводи викладені в ній.

Відповідач ОСОБА_4 апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4, як колишньому чоловіку позивачки належить частка у даному спільному майні подружжя - будинковолодінні, яке знаходиться в с.Добрівляни по вул.Мистецька, 13, Заліщицького району Тернопільської області, а тому він не підлягає виселенню, так як є співвласником даного будинковолодіння.

Колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст.308 ЦПК України - апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.ст. 41, 47, ч.3 Конституції України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.11.1984 р. по 21.02.2013 року. (рішення Заліщицького районного суду №597/148/13-ц від 21.02.2013 року).

Згідно ст. 22 КпШС України, 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Із свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії CAB №877250 від 22.01.2009 року вбачається, що право власності на будинковолодіння, що знаходиться в с.Добрівляни по вул.Мистецька, 13, Заліщицького району Тернопільської області зареєстроване за ОСОБА_1.(а.с.5).

В даному будинковолодінні прописано та проживає позивачка ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_4, їх син ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_5 та двоє їх малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7, що стверджується довідкою про склад сім'ї №1137, виданої 10.01.2014 року Добрівлянською сільською радою. (а.с. 14).

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Із матеріалів справи вбачається і не заперечується позивачкою та її представниками, що спірний будинок побудований сторонами під час спільного проживання та за спільні кошти, а тому у відповідності до норм чинного законодавства є спільною частковою власністю подружжя, де кожен із них має частку.

Твердження представника позивачки про те, що після розлучення відповідач не ставив питання про поділ майна подружжя, а тому втратив право на частку у даному майні, пропустивши строк позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки позивачка сама не заперечує проти того, що її колишньому чоловікові належить частка у даному будинку і не проти виплати йому грошової компенсації, цим самим підтверджуючи, що відповідач є співвласником спірної садиби.

Статті 310, 311 ЦК України гарантують право громадян на житло та неможливість виселення фізичної особи чи примусового позбавлення житла іншим чином інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч.4 ст.9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 157 ЖК Української PCP - членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК Української PCP, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Пункт 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України - при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Як стверджували в судових засіданнях представники позивача, що відповідач систематично порушує правила співжиття, які полягають у вживанні алкогольних напоїв та влаштуванні сварок, нанесені їй побоїв, що підтверджується відповідями, наданих працівниками міліції № 659 від 04.02.2013 р. та №2298 від 20.04.2015 р.

Проаналізувавши дані відповіді, суд першої інстанції вірно не взяв їх до уваги, оскільки вони не свідчать про систематичне порушення правил співжиття зі сторони відповідача: із відповіді № 659 від 04.02.2013 р. випливає, що ОСОБА_4 притягнуто до адмінвідповідальності по ст.173-2 КупАП і яка у відповідності до ст.39 цього Кодексу вважається такою особою, яка не була піддана адмінстягненню. Що ж стосується відповіді № 2298 від 20.04.2015 р. , то ОСОБА_4 було притягнуто до адмінвідповідальності по ст. 178 КупАП за розпивання спиртних напоїв у громадських місцях, тобто ОСОБА_4 ні разу не попереджено щодо припинення порушень правил соціалістичного співжиття по відношенню до ОСОБА_1

Крім того встановлено, що позивачка більше 13 років перебуває за межами України в Італії і тільки по приїзду додому (раз -два в рік або й рідше) звертається в правоохоронні органи щодо неправомірної поведінки колишнього чоловіка з метою його виселення із будинку.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до мотивованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відповідач є співвласником спірного будинковолодіння, відсутність доказів щодо систематичного порушення ним правил співжиття (на які посилається позивачка), а тому він не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Доводи апеляційної скарги не являються суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильність рішення суду першої інстанції.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, на представлених доказах, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 31-317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Заліщицького районного суду від 10 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_8