Справа № 202/7190/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 червня 2016 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді - Шклярука Д.С.,

при секретарі - Вітько Є.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комінмет», ОСОБА_2, Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, про визнання розпорядження органу приватизації незаконним, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовом до відповідачів, у якому, уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: поновити пропущений з поважних причин строк на предявлення позову; розпорядження органу приватизації Публічного акціонерного товариства «Комінмет» від 27 листопада 1995 року № 366 про передачу у власність ОСОБА_3, ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 визнати незаконним, а видане на його підставі 27 листопада 1995 року свідоцтво про право власності на житло визнати недійсним; скасувати свідоцтво про право на спадщину від 27 грудня 2012 року видане Державним нотаріусом 4-ї Дніпропетровської Державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_2 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2.

В обґрунтування таких позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона проживала однією сімєю з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу.

За час сумісного проживання у них 23 лютого 2003 року народилася донька - ОСОБА_6.

Батьком у свідоцтві про народження дитини записано ОСОБА_5.

03 квітня 2014 року ОСОБА_5 помер. Їхня донька ОСОБА_6 є спадкоємицею першої черги за законом та такою, що фактично прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_5, оскільки на момент смерті батька була неповнолітньою.

Вона, як законний представник неповнолітньої, звернулася до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5.

Нотаріусу вона повідомила, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5, входить частина квартири АДРЕСА_3.

Інші частки належали його батькам: ОСОБА_4, померлій у 2012 році, та ОСОБА_3, померлому у 2000 році.

Від нотаріуса їй стало відомо, що нерухомого майна, яке належало померлому немає. Усе майно після смерті ОСОБА_4, матері ОСОБА_5, прийняла у спадок за заповітом ОСОБА_2.

Відомостей про те, що ОСОБА_7 приймав участь у приватизації квартири АДРЕСА_1 у нотаріуса не було.

ОСОБА_5 був зареєстрований та постійно проживав в ІНФОРМАЦІЯ_1.

18 листопада 1993 року ОСОБА_5 за вироком Амур-Нижньодніпровського суду м. Дніпропетровська по кримінальній справі №1-12/93 був засуджений до 10 років позбавлення волі та відбував покарання у виправній колонії по 2002 рік.

На час засудження ОСОБА_5 був прописаний та проживав ІНФОРМАЦІЯ_2.

Вирок суду не оскаржувався та набрав законної сили 25.11.1993 р.

Після відбуття покарання, ОСОБА_5 повернувся до місця своєї реєстрації в квартиру АДРЕСА_4 де проживав до дня смерті.

Як їй стало відомо у 2015 році, приватизація квартири відбулася 27.11.1995 року, і свідоцтво про право власності на житло було видане ПАТ «Комінмет» на ім'я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на підставі розпорядження (наказу) № 366 органу приватизації, яким на той час було ПАТ «Комінмет».

На момент засудження ОСОБА_5 був прописаний у квартирі АДРЕСА_5, після набрання законної сили вироком суду ОСОБА_5 залишався прописаним у вказаній квартирі і фізично не міг виписатися з неї, оскільки перебував у місцях позбавлення волі.

Заяви про відмову від приватизації ним квартири, чи приватизації квартири тільки його батьками, ОСОБА_5 не подавав.

Таким чином, за наявності зареєстрованих у ІНФОРМАЦІЯ_3 трьох осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на момент приватизації, ПАТ «Комінмет», яке являлося органом приватизації, повинно було включити ОСОБА_5 до складу осіб, які беруть участь у приватизації, але це зроблено не було.

Передачею у власність громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було порушено гарантоване державою право ОСОБА_5 на приватизацію житла, в якому він був зареєстрований, а тому розпорядження органу приватизації № 366 від 27 листопада 1995 року є незаконним і видане на його підставі свідоцтво про право власності на житло є недійсним.

Про те, що приватизація квартири АДРЕСА_1 була проведена без участі ОСОБА_5, з порушенням закону, їй стало відомо у 2015 році при оформленні спадщини, яка відкрилася після його смерті.

За життя ОСОБА_5 не було відомо про приватизацію квартири, він не знав, що батьки приватизували квартиру на двох, без врахування його права та належної йому частки. ОСОБА_5 і на час засудження, і на час приватизації, і після звільнення з місць позбавлення волі був прописаний за вищевказаною адресою, з реєстраційного обліку не знімався, згода власників квартири на його перереєстрацію в звязку з отриманням паспорту нового зразка діючим на той час законодавством не вимагалася, і тому за вищевказаних обставин ОСОБА_5, не знаючи про те, що його право на приватизацію було порушене, не оскаржував рішення органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло.

За таких обставин строк на пред'явлення цього позову пропущений з поважних причин в зв'язку з чим, з урахуванням положень ст. 1218 ЦК України, є підстави для його поновлення.

Оскільки приватизація квартири відбулася з порушенням закону, і свідоцтво про право власності на житло від 27 листопада 1995 року є незаконним, вважає, що подальші юридичні дії щодо переходу права власності на дану квартиру, зокрема оформлення спадщини, повинні бути також скасованими, а тому видане на ім'я ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину від 27.12.2012 р. державним нотаріусом 4-ї Дніпропетровської Державної нотаріальної контори підлягає скасуванню.

З цих же підстав підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2, яка була проведена на підставі свідоцтва про право на спадщину.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили предявлений позов задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування позиції посилалися на викладені у позовній заяві обставини. Судове засідання 22.06.2016 року просили провести без їхньої участі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник, а також представник ВАТ «Комінмет» проти позову заперечували. В обґрунтування позицій посилалися на викладені у письмових запереченнях обставини.

Представник Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про місце та час судового розгляду, сповістив про можливість розгляду справи за його відсутності, заперечень проти позову не надав, рішення просив ухвалити на розсуд суду.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їхніх представників, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, ОСОБА_6 народилася 23.02.2003 року у місті Дніпропетровську. Згідно із свідоцтвом про народження її батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище Дядюра) ОСОБА_8 (позивачка, що діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6М.).

Вироком Амур-Нижньодніпровського суду міста Дніпропетровська від 18.11.1993 року ОСОБА_5 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 142 КК України, та призначено йому покарання у виді 10 років позбавлення волі, визнано особливо небезпечним рецидивістом і відправлено відбувати покарання у виправно-трудову колонію особливого режиму. Покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_5 присуджено відраховувати з 31 березня 1992 року.

Вказаний вирок суду не оскаржувався і набрав законної сили 25.11.1993 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (батьки ОСОБА_5) за життя приватизували спірну квартиру АДРЕСА_6, про що органом приватизації Відкритим акціонерним товариством «Комінмет» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Комінмет») 27.11.1995 року було видано свідоцтво про право власності б/н.

ОСОБА_3 помер 01 листопада 2000 року, та належну йому ? частку спірної квартири успадкувала його дружина - ОСОБА_4, яка померла 18 квітня 2012 року. За життя ОСОБА_4 склала заповіт яким спірну квартиру заповіла ОСОБА_2. Остання прийняла спадщину та 27 грудня 2012 року Четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою їй було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом за реєстровим № 1-2107. 05.02.2013 року за ОСОБА_2 було зареєстроване право власності на спірну квартиру в цілому.

ОСОБА_5 помер 07 квітня 2014 року та за життя заповіту не складав. Спадкоємцем першої черги за законом є його донька ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4.

У відповідності до ст. 65-1 ЖК України наймачі житлових приміщень в будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними житлові приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством.

Процес приватизації житла, що знаходиться у державній власності регулюються Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-Х11 від 19.06.1992 р. в ред. 17.02.2006 р.

Згідно із ст. 1. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир, (будинків) кімнат в квартирах та одноквартирних будинках де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

До об'єктів приватизації належать квартири, (будинки) кімнати в квартирах та одноквартирних будинках де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму.

У відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх за якими зберігається право на житло з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснювалась на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймались не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (ч. 3 ст. 8 Закону).

Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформлялась свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструвалось в органах приватизації і не потребувало нотаріального посвідчення (ч. 5 ст. 8 Закону).

Порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що підлягали оформленню, на момент проведення приватизації у листопаді 1995 року був визначений Положенням, затвердженим наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56, із змінами та доповненнями, внесеними наказом Держжитлокомунгоспу України № 72 від 05.08.1994 року.

Згідно з пунктом 2 цього Положення, передачі у власність громадян підлягали квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовувались громадянами на умовах найму.

Пунктом 18 Положення було визначено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сімї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), повинен був звернутись в орган приватизації або до створеного ним підприємства для оформлення документів, де одержував бланк заяви згідно з додатками 2, 3 до Положення та необхідну консультацію.

При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин брав на підприємстві, що обслуговувало жилий будинок, довідку про склад сімї та займані приміщення за встановленою у додатках 4, 5 до Положення формою (п. 20 Положення).

Пунктом 21 Положення було визначено, що в такій довідці вказувались члени сімї наймача, які були прописані та мешкали разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігалось право на житло.

У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За ст. 16 ЦК України захист цивільних прав та інтересів здійснюється судом.

За ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду вирішуються судом.

Відповідно до ст. 47 Конституції та ст. 72 ЖК ніхто не може бути позбавлений права на житло інакше ніж на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 7 частини 3 статті 71 ЖК (в редакції з 02 березня 2000 р.) передбачено, що за особами, засудженими до позбавлення волі, зберігається жиле приміщення протягом усього часу відбування покарання, якщо в цьому будинку (квартирі) залишилися проживати інші члени сім'ї.

Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК (в редакції, що діяла на момент приватизації спірного житла, тобто станом на 1995 р.) було передбачено, що жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку взяття під варту - протягом усього часу перебування під слідством і судом.

Згідно з ч. 4 ст. 71 ЖК (в редакції, що діяла на момент приватизації спірного житла, тобто станом на 1995 р.) у випадках, передбачених пунктами 1 - 7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

Таким чином, аналіз наведених вище норм Закону, а також досліджені у судовому засіданні докази, дають суду усі підстави зробити висновок про те, що під час приватизації спірної квартири АДРЕСА_1, житлові права ОСОБА_5, зокрема ті, що передбачені ст. 9 ЖК щодо приватизації (в ред. що діяла у період з 1993 1995 рр.), не були порушені, оскільки вирок яким ОСОБА_5 був засуджений до покарання у виді 10 років позбавлення волі набрав законної сили 25 листопада 1993 року й відповідно був звернутий до виконання шляхом направлення засудженого до місць позбавлення волі, та відтоді ОСОБА_5 не можна було вважати таким, що перебував під слідством і судом, а отже дія п. 7 ч. 3 ст. 71 ЖК (в ред. що діяла у період з 1993 1995 рр.) як різновиду гарантій збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на нього, як на особу засуджену до покарання у виді позбавлення волі у силу ч. 4 ст. 71 ЖК (в редакції, що діяла у період з 1993 по 1995 рр.) вже з 26 травня 1994 року не розповсюджувалася, а тому з вказаного часу жодних обмежень у батьків ОСОБА_5, а саме у ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо здійснення свого права на приватизацію спірної квартири у 1995 році згідно діючого на той час житлового законодавства не було.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 перебував під вартою з 31 березня 1992 року, засуджений вироком суду від 18 листопада 1993 року. Вирок щодо ОСОБА_5 набрав законної сиди 25 листопада 1993 року, а отже право користування жилим приміщенням за ним, як за тимчасово відсутнім громадянином, в силу ч. 4 ст. 71 (в редакції, що діяла у період з 1993 по 1995 рр.) зберігалося протягом шести місяців з дня закінчення строку перебування під слідством і судом, тобто лише до 25 травня 1994 року включно.

Доказів того, що ОСОБА_5 у період з 1993 по 1995 році, виявляв бажання приватизувати займану ним і членами його сімї на умовах найму спірну квартиру надано не було, також як і не доведено чи звертався він в орган приватизації або до створеного ним підприємства для оформлення документів тощо.

Окрім того, доказів того, що за життя ОСОБА_5 оскаржував рішення органу приватизації та оспорював право власності своїх батьків на спірну квартиру надано не було.

Іншого у судовому засіданні не встановлено.

За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_1 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 208, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.С. Шклярук