Справа № 464/4101/15 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/3261/16 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника відповідача - Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання недійсними кредитного договору з додатками, іпотечного договору, зобов'язання повернути оригінали правовстановлюючих документів на нерухомість, повернення коштів, сплачених понад суму виданого банком кредиту, відшкодування судових витрат.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим. Вважає, що наведені в оскарженому рішенні мотиви суперечать матеріалам справи та вимогам чинного законодавства, судом першої інстанції не у повному обсязі з'ясовано і враховано всі фактичні обставини справи, що мали значення для правильного вирішення спору, не взято до уваги обґрунтування позивача, не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та в цілому рішення приймалося з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та «ухвалити нове рішення по суті позову».

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності апелянта ОСОБА_3, який належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлений про час та місце розгляду справи, але не з'явився в судове засідання.

13.05.2016 року до апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_3, в якій він просить залишити його позов без розгляду.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду .

Зазначене право позивача передбачено при розгляді справи у суді першої інстанції. В апеляційному суду справа хоча й розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, проте цей порядок має свої винятки й доповнення, встановлені гл.1 «Апеляційне провадження» розділу V ЦПК України.

Права особи, яка подала апеляційну скаргу, визначені ст.300 ЦПК України, яка надає їй право на доповнення, зміну апеляційної скарги або її відкликання чи відмови від неї.

Статтею 306 ЦПК України позивачеві надано право відмовитись від позову, а сторонам - укласти мирову угоду.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що на стадії апеляційного розгляду позивачеві не надано право заявляти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки таке право він може реалізувати лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до ухваленням судом рішення.

За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що подана заява про залишення позову без розгляду при розгляді апеляційної скарги на оскаржуване рішення до уваги прийматись не може.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржене рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, звернувся в суд з позовом про визнання недійсними кредитного договору з додатками, іпотечного договору, зобов'язання повернути оригінали правовстановлюючих документів на нерухомість, повернення коштів, сплачених понад суму виданого банком кредиту. Правовою підставою недійсності оспорюваних договорів вказав введення його відповідачем в оману.

Районним судом встановлено, що 27.03.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №LVH9GA, відповідно до умов якого позивачу надано кредит в сумі 30 000 доларів США на споживчі цілі, а також 7404 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніорингу, згідно п.8.2 даного кредиту. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця, щомісячний платіж є 344,09 доларів США. Кінцевий термін повернення кредиту 27.03.2028.

Згідно п. 3.3 кредитного договору визначено, що нарахування відсотків, а також винагород, передбачених п.п. 7.2 та 8.1 договору здійснюється в останню дату їх сплати, зазначену в п. 8.1, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування Кредитом 360 днів у році.

Пунктом 4.3 кредитного договору передбачено, що нарахування винагороди здійснюється на дату щомісячного платежу за Кредитом, при цьому винагорода нараховується на суму зарезервованих ресурсів (Додаток № 2 до Договору) за фактичну кількість днів резервування ресурсів, виходячи з 360 днів у році.

Сторони обумовили, що позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірі, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №2 до договору. В додатку №1 визначено детальний опис загальної вартості кредиту.

Відповідно до п.8.3 кредитного договору, виконання зобов'язань Позичальника за цим договором забезпечується наступним чином, а саме: з метою забезпечення виконання зобов'язань Позичальника виступає іпотека квартири АДРЕСА_1.

Також встановлено, що 27.03.2008 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладений іпотечний договір, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською М.В. в реєстрі №813.

З'ясовано, що відповідач виконав умови договору про надання споживчого кредиту та надав позивачу кредит в сумі 37 404 доларів США, з яких 30000 доларів США на споживчі цілі, а 7404 доларів США на сплату страхових платежів.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога по визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно із ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 5.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Як вбачається із вищезазначених кредитного та іпотечного договорів, між сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать їх підписи у даних договорах.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що при укладенні оспорюваних договорів відповідач ввів в оману ОСОБА_3 щодо обставин, які мають істотне значення.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що суд не надав належної оцінки доказам по справі, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: