22-ц/775/372/2016(м)
Категорія 59 Головуючий у 1-й інстанції Шатілова Л.Г.
Суддя-доповідач: Ткаченко Т.Б.
РІШЕННЯ

Іменем України

04 травня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.

суддів - Песоцької Л.І., Мальцевої Є.Є.

секретар - Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» до ОСОБА_2, третя особа: Маріупольський міський центр занятості про витребування безпідставно набутого майна за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в особі її представника ОСОБА_3, на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2016 року,

В с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року Комунальне підприємство «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» (далі підприємство або КП «МТТУ») звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення 19 821 грн. 11 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 грудня 2014 року ОСОБА_2 з 15жовтня 2013 року було поновлено на посаді диспетчера (лінійного) міської диспетчерської служби КП «МТТУ» та стягнуто з підприємства на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 41907,58 грн. і моральну шкоду в розмірі 500 гривень. Після поновлення ОСОБА_2 на роботі, їй було припинено виплату допомоги по безробіттю, яку вона отримувала підставі наказу Маріупольського міського центру занятості № НТ131029 від 29 жовтня 2013 року про надання статусу безробітної особи та призначення допомоги по безробіттю, з 04 листопада 2013 по 29 січня 2014 року у розмірі 19821,11 грн.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року з КП «МТТУ» на користь Маріупольського міського центру зайнятості було стягнуто суму 19821,11 гривень, яку було виплачено ОСОБА_2 під час знаходження на обліку у центрі зайнятості.

Оскільки ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу за рахунок підприємства отримала середній заробіток у розмірі 41907,58 грн., а також одночасно отримала виплату по безробіттю від центру зайнятості у розмірі 19821, 11 грн., яку в подальшому також стягнуто з підприємства, і при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом не була врахована сума отриманої нею допомоги по безробіттю, КП «МТТУ», посилаючись на те, що ОСОБА_2 безпідставно отримала виплату у розмірі 19 821 грн.11 коп., просило задовольнити позов та стягнути з відповідача суму судових витрат у розмірі 1218,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року позовні вимоги КП «МТТУ» до ОСОБА_2 про витребування безпідставно набутого майна задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП «МТТУ» суму у розмірі 19 821 грн. 11 коп., а також судовий збір у розмірі 1218 грн.

Не погодившись з даним рішенням, ОСОБА_2, в особі її представника ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Свої доводи мотивує тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема вказує, що судом неправильно застосовані положення ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, оскільки даним законом передбачено стягнення виплаченої суми допомоги у разі поновлення безробітного на роботі з роботодавця, а не з робітника.

Судом не прийнято до уваги, що відомості про розмір заробітної плати надавало підприємство, а не ОСОБА_2, і рішення апеляційного суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано не було. Тому відсутні підстави для стягнення з робітника заробітну плату, стягнуту на підставі рішення суду, яку вже виплатило підприємство.

Допомогу по безробіттю розраховував і призначав Маріупольський міський центр зайнятості, і у відповідача та позивача ніяких зобов'язань по нарахуванню і виплати цього виду допомоги не існує, а тому останнй не має права вимоги виплаченої суми допомоги по безробіттю.

Даний спір виник із трудових правовідносин, а тому суд безпідставно обґрунтував рішення положеннями ст.1212 ЦК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача - ОСОБА_3, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, заперечення представника відповідача - ОСОБА_4, яка просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, пояснення представника третьої особи - ОСОБА_5, який просив вирішити справу у відповідності з нормами діючого законодавства, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, вказаним вимогам рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що ОСОБА_2 за час вимушеного прогулу за рахунок КП «МТТУ» одночасно отримала суму відшкодування у розмірі 41 907 грн. 58 коп. та виплату допомоги по безробіттю у розмірі 19 821 грн. 11 коп., яку в подальшому було також стягнуто з КП «МТТУ». За таких обставин суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 безпідставно отримала виплату по безробіттю у розмірі 19 821 грн. 11коп., та про те, що вищевказану суму необхідно стягнути з останньої.

Але з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки він не відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом начальника Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» № 334л від 15 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 була звільнена з роботи, на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України. Після звільнення відповідачка звернулася до Маріупольського міського центру зайнятості та наказом Маріупольського міського центру зайнятості № НТ131029 від 29 жовтня 2013 року ОСОБА_2 було надано статус безробітної з 28 жовтня 2013 року. Відповідно до наказу № НТ131104 від 04 листопада 2013 року їй було призначено допомогу по безробіттю з 04 листопада 2013 року по 29 січня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 04 грудня 2014 року ОСОБА_2 було поновлено на посаді диспетчера (лінійного) міської диспетчерської служби КП «МТТУ» з 15 жовтня 2013 року, стягнуто з КП «МТТУ» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 41 907,58 гривень без вирахування податків та обов'язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 500 гривень (а.с. 5-7).

Вказане рішення було виконано, ОСОБА_2 поновлена на роботі та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підтвердив в апеляційному суді представник позивача.

У зв'язку з незаконним звільненням та поновленням ОСОБА_2 на роботі постановою Донецького окружного адміністративного суду від 31 березня 2015 року за позовом Маріупольського міського центру зайнятості з КП «МТТУ» було стягнуто суму сплаченої ОСОБА_2 допомоги по безробіттю у розмірі 19 821 грн. 11 коп., за період перебування останньої на обліку з 28 жовтня 2013 року по 09 грудня 2014 року (а.с.8,9).

Відповідно до пояснень представника позивача в апеляційному суді, стягнута з КП «МТТУ» допомога по безробіттю, яка була виплачена ОСОБА_2 в сумі 19 821 грн.11 коп., перерахована Маріупольському міському центру зайнятості на виконання наведеної вище постанови Донецького окружного адміністративного суду.

Звертаючись до суду з даним позовом про стягнення з ОСОБА_2 19 821 грн.11 коп., позивач, посилаючись на ті обставини, що при розрахуванні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу апеляційним судом не була врахована сума отриманої відповідачем допомоги по безробіттю у розмірі 19 821,11 грн., та вважав, що відповідач безпідставно отримала виплату у зазначеному розмірі, яку в подальшому було стягнуто з КП «МТТУ», оскільки вона двічі за один і той же період отримала і соціальну допомогу і суму середнього заробітку з підприємства.

Таким чином, позивач фактично оспорює правомірність виплачених центром зайнятості ОСОБА_2 сум допомоги по безробіттю, до висновку про стягнення яких дійшов і суд.

Між тим, відповідно до положень ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», з роботодавця утримується сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду.

Як пояснив в апеляційному суді представник третьої особи - ОСОБА_5, і ці обставини не заперечували представники сторін в суді, Маріупольський міський центр зайнятості у відповідності до норм діючого законодавства призначив та виплачував ОСОБА_2 допомогу по безробіттю, та не звертався до неї з вимогами про повернення виплачених сум у зв'язку з поновленням її на роботі, оскільки підстав для регресної вимоги у третьої особи до такої особи немає.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи ( потерпілого ) без достатньої правової підстави ( безпідставно набуте майно ) зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава , на якій воно було набуте згодом відпала.

Згідно з ч.2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Відповідно з ч. 3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однієї із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів вважає, що отримання ОСОБА_2 соціальної допомоги від центру зайнятості здійснювалось на відповідній правовій підставі як безробітній особі згідно із положеннями закону, а тому вона не є безпідставно набутим майном.

Стягнення Маріупольським міським центром зайнятості з КП «МТТУ» сплачених сум допомоги ОСОБА_2 у сумі 19 821 грн. 11 коп. у зв'язку з її незаконним звільненням, не дає підприємству права регресної вимоги до неї.

Отримання відповідачем коштів за судовим рішенням, за період, за який виплачувалась допомога по безробіттю, також не може бути визнано неправомірним набуттям майна.

Згідно з положенням ст. 1215 ЦК України не підлягають повернення безпідставно набуті:1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї , пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною особою або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку недобросовісності з боку набувача ;2) інше майно, якщо це встановлено законом.

За змістом цієї норми суми допомоги не підлягають поверненню, крім того, КП «МТТУ» суми допомоги по безробіттю ОСОБА_2 не сплачувало.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновленні на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган , який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Як роз'яснено в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», передбачена можливість у випадку поновлення працівника на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу зараховувати отриману допомогу сплачену по безробіттю.

Колегія суддів не погоджується із запереченнями представника позивача, що надаючи суду розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, представник позивача у справі № 263/12865/13-ц за позовом ОСОБА_2 до КП «МТТУ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, не відрахувала суму виплаченої допомоги по безробіттю, а тому суду були надані неправдиві відомості, що в свою чергу дає підстави для стягнення з відповідача суми виплаченої допомоги по безробіттю.

Як передбачено ч.2 ст.235 КЗпП України, рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу приймає орган, який розглядає спір. Представник позивача ОСОБА_2 у справі № 263/12865/13-ц надав розрахунок середнього заробітку, зроблений особисто нею, який повинен був перевірений судом під час ухвалення рішення.

При цьому правом надати свій розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та відрахувати суму виплаченої ОСОБА_2 допомоги по безробіттю, КП «МТТУ» та його представники не скористались, рівно як не скористались цим правом під час звернення з касаційною скаргою, оскільки як пояснив представник позивача, розмір середнього заробітку стягнутий за рішенням суду вони не оскаржували.

Отже, доказів недобросовісної поведінки відповідачки при отриманні коштів на підставі рішення суду не має.

Доводи позивача про те, що недобросовісність відповідача полягає у неповідомленні при вирішенні справи про поновлення на роботі відомостей про отримання допомоги по безробіттю, не можна визнати обґрунтованими.

Враховуючи зазначене та вимоги закону, колегія суддів вважає, що рішення суду, як таке, що не відповідає вимогам ст.ст.10, 11 ,60, 213, 214 ЦПК України, ст.ст. 1212, 1215 ЦК України підлягає скасуванню.

Ухвалюючи нове рішення, колегія суддів, виходячи з того, що доказів законності та обґрунтованості позовних вимог позивачем КП «МТТУ» не надано, вважає необхідним у задоволенні його позову до ОСОБА_2 про стягнення 19 281 грн. 11 коп. відмовити.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні з апеляційною скаргою ОСОБА_2 було сплачено судовий збір 1339 грн.80 коп. (а.с. 59), який відповідно до положень ст.88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням її апеляційної скарги, підлягає стягненню з КП «МТТУ» на її користь.

Керуючись ст. ст.. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі її представника ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25 лютого 2016 року скасувати.

У задоволенні позову Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» до ОСОБА_2 про стягнення 19821 гривень 11 копійок відмовити.

Стягнути з Комунального підприємства «Маріупольське трамвайно-тролейбусне управління» () на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 1339 (одну тисячу триста тридцять дев'ять ) грн. 80 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б. Ткаченко

Судді: Л.І.Песоцька

Є.Є.Мальцева