Ухвала

іменем україни

21 вересня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Парінової І.К.,

Ситнік О.М., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа - ОСОБА_4, про припинення поруки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення апеляційного суду Волинської області від 17 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати припиненою поруку за договором від 28 грудня 2006 року № 0/1, укладеним між ним та Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовував тим, що 28 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 103 тис. швейцарських франків та зобов'язувався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 27 грудня 2017 року згідно з графіком погашення кредиту, якщо тільки не буде застосовано інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору. На забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором 28 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 0/1, відповідно до умов якого останній зобов'язався перед кредитором відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 28 грудня 2006 року № 0, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі, як існуючих на той час, так і таких, що можуть виникнути в майбутньому. Згідно з довідкою-розрахунком ПАТ «УкрСиббанк» нараховано станом на 01 вересня 2014 року проценти в розмірі 7,99 % річних, а також 15,98 % річних. Позивач зазначив, що за умовами договору поруки він поручився відповідати за невиконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 28 грудня 2006 року № 0 із процентною ставкою 7,99 % річних. Таким чином, усупереч умовам договору відповідач в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору та нараховує проценти в розмірі 15,98 % річних. Крім цього, договором поруки не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов'язань боржника за кредитним договором. Так, із 11 січня 2010 року у позичальника виникла прострочена заборгованість зі сплати основного боргу, тому вважає, що термін повернення кредиту настав 20 березня 2010 року, проте із позовом про стягнення заборгованості з поручителя позивач звернувся лише у вересні 2014 року. Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК Українизмінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, вважає, що його порука за договором від 28 грудня 2006 року № 0/1 припинилася.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 17 травня 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким зазначений позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано припиненою поруку за договором поруки від 28 грудня 2006 року № 0/1, укладеним між ОСОБА_3 і ПАТ «УкрСиббанк».

Вирішено питання про судовий збір.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Рішення апеляційного суду відповідає зазначеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «УкрСиббанк» не пропустило строку, протягом якого відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України банк може пред'явити вимогу до поручителя, а тому підстав для визнання договору поруки припиненим немає, як і немає підстав для визнання поруки припиненою в зв'язку зі зміною зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності.

На обґрунтування такого висновку суд виходив із того, що згідно з п. 1.1 договору поруки поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_4 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту від 28 грудня 2006 року № 0, укладеного між кредитором та боржником, у повному обсязі, як існуючих на теперішній час, так і таких, що можуть виникнути в майбутньому.

15 лютого 2010 року банк направив позичальнику ОСОБА_4 вимогу про дострокове повернення кредиту за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому банк зазначив, що станом на 15 лютого 2010 року за позичальником перед банком рахується прострочений основний борг у сумі 1 572,28 швейцарських франків та прострочені проценти в сумі 1 050,17 швейцарських франків, у зв'язку з чим банк вимагав у позичальника в строк, що не перевищує 5-ти днів від дня отримання даної вимоги, погасити прострочену заборгованість та пеню шляхом внесення коштів через касу банку в термін, що не перевищує 31 календарний день від дня отримання даної вимоги, повернути достроково всю суму кредиту та сплатити відсотки, включно до дня дострокового погашення кредиту. Суд вважав, що банком не змінено строку виконання зобов'язання у зв'язку із зміною умов договору, а застосовано як санкцію за порушення виконання зобов'язання вимогу про дострокове повернення кредиту.

Після отримання ОСОБА_4 вимоги банку від 15 лютого 2010 року про погашення простроченої заборгованості та пені він частково сплатив прострочену заборгованість і до лютого місяця 2013 року позичальником та поручителем виконувалися взяті на себе зобов'язання з повернення кредитних коштів.

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до банку із заявами про реструктуризацію заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, в яких позичальник просить банк продовжити термін виплати основного боргу до грудня 2021 року, у зв'язку із чим він заповнив відповідну анкету.

10 липня 2014 року банк повторно направив позичальнику та поручителю вимогу про погашення простроченого зобов'язання за кредитним договором у розмірі 46 463,92 швейцарських франків протягом 31-го календарного дня з дня одержання цього повідомлення.

За таких обставин суд дійшов висновку, що після погодження зазначених заяв, скерування вимог про погашення заборгованості за кредитом почався новий відлік строку, протягом якого кредитор був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Оскільки позичальник і поручитель у встановлений термін не виконали вимогу банку про погашення простроченого зобов'язання, у вересні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до суду із позовом до позичальника, поручителя та інших осіб про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому суд дійшов висновку, що твердження представника позивача про те що ПАТ «УкрСиббанк» пропустило строк позовної давності, тобто строк звернення до суду, спростовується п. 3.1 договору поруки, де зазначено, що договір поруки набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобов'язань боржником основним договором.

Суд також врахував, що банком зменшено розмір кредитної заборгованості шляхом скасування підвищеної процентної ставки.

Однак із зазначеними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд та, задовольняючи указаний позов, правильно виходив із наявності підстав, передбачених ч. 4 ст. 559 ЦК України, для визнання поруки позивача припиненою.

Зокрема, апеляційний суд виходив із того, що в укладеному між сторонами у справі договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, при цьому правильно вважав, що умова договору поруки про його дію до повного припинення усіх зобов'язань боржників за основними договорами не вважається встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Разом із тим суд правильно вважав, що вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що, пред'явивши 15 лютого 2010 року вимогу боржнику ОСОБА_4 про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати, однак із позовом про стягнення заборгованості з позичальника та поручителів банк звернувся лише у вересні 2014 року.

Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано визнав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що після пред'явлення банком вимоги від 15 лютого 2010 року про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом, позичальник частково сплатив суму боргу і до 2013 року виконував взяті на себе зобов'язання, а в 2014 році написав заяву про реструктуризацію боргу, яка була погоджена банком, а тому після цього почався новий відлік строку, протягом якого позикодавець зобов'язаний пред'явити позов до поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором, та обґрунтовано вважав, що часткове погашення боргу не зупинило строку для припинення поруки, який почав обраховуватися з моменту зміни банком строку дії кредитного договору. Крім того, як зазначив апеляційний суд, у справі відсутні докази на підтвердження того, що позивач ОСОБА_3 як поручитель знав чи погоджувався на проведену банком реструктуризацію боргу ОСОБА_4

На спростування доводів відповідача про те, що рішенням апеляційного суду Волинської області від 02 березня 2016 року, ухваленим у справі № 159/5929/15-ц, було встановлено, що вимогою від 15 лютого 2010 року банк не змінив строк виконання зобов'язань, а тому ця обставина відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню при розгляді даної справи, апеляційний суд правильно зазначив, що вказаним рішенням встановлено обставини щодо іншого поручителя, а не позивача у цій справі.

Отже, задовольняючи указаний позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215, 316 ЦПК України, підстави для його скасування у цій частині відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи на правильність висновків апеляційного суду не впливають, були предметом дослідження й оцінки апеляційним судом, зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 17 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

І.К. Парінова

О.М. Ситнік

О.В. Ступак