АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 542/1015/15-ц Номер провадження 22-ц/786/660/16Головуючий у 1-й інстанції Гавриленко Т. Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Буленка О.О.,

Суддів:Дорош А.І., Триголова В.М.

при секретарі : Ачкасовій О.Н.

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю " Регіон" про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

01 липня 2014року позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що наказ про його звільнення за прогул без поважної причини за п.4 ст. 40 КзпП України є незаконним, оскільки ніяких прогулів не було, а в цей час він перебував у відпустці.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю " Регіон" про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди відмовлено за безпідставністю.

З рішенням суду не погодився позивач та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі

Апелянт вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим в звязку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

При цьому апелянтом зазначено, що судом першої інстанції не було враховано, що позивач у справі був звільнений з порушенням трудового законодавства. Також вказав, що судом першої інстанції не прийнято до уваги, що йому до цього часу не виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку згідно розрахункової відомості за грудень 2012 року.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги,заперечення на апеляційну скаргу, вважає, за необхідне її відхилити за наступних підстав.

Відповідно п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що наказ про звільнення був виданий відповідно до вимог чинного законодавства, тому підстав для поновлення позивача на роботі не має, в звязку з чим відсутні підстави для стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідно до записів трудової книжки серії АА № 498129 ОСОБА_2 01 березня 2007 року прийнятий на посаду начальника житлового комплексу ТОВ «Регіон».

03 серпня 2009 року позивач був переведений на посаду начальника господарського відділу (а.с.26).

Відповідно до наказу (розпорядження) № 186-к позивач був звільнений 13 листопада 2012 року з Товариства з обмеженою відповідальністю «Регіон» за прогули відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 97).

В свою чергу, 29 грудня 2012 року наказом № 186.1-к наказ № 186-к від 29 грудня 2012 року про звільнення ОСОБА_2 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України 13 листопада 2012 року вважається таким, що втратив чинність (а.с. 98).

Як вбачається з матеріалів справи, наказом (розпорядження) № 186.2-к про припинення трудового договору ОСОБА_2 звільнено 29 грудня 2012 року за прогули відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 99).

Відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України від 10.12.1971 №322-УІІІ власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір із працівником у разі прогулу без поважних причин, зокрема й у разі відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 186.2-к від 29.12.2012 р . був звільнений з 29 грудня2012 року за прогули без поважної причини.

Підставою для звільнення послугували акти про вчинення прогулу від 27.11.2012 року та від 12.12.2012 року про відсутність позивача на робочому місці з 14 листопада 2012 року /а.с. 100 -101/.

Крім того, відсутність позивача на робочому місці підтверджується табелем обліку використання робочого часу за листопад, грудень з якого вбачається, що позивач був відсутній на підприємстві з 14 листопада по 31 листопада 2012 року та з 3 грудня по 28 грудня 2012 року / а.с. 102-105/.

Згідно позиції ВСУ викладеною в ухвалі ВСУ від 15 грудня 2010 року по справі № 6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Отже, надання належних доказів, про які буде йти мова, це обовязок відповідача. Якщо відповідач не має змогу підтвердити кожну обставину, то суду, з урахуванням ч. 1 ст. 60 ЦПК України, зобовязаний задовольнити позовні вимоги та визнати звільнення незаконним.

Як вбачається з матеріалів справи, адміністрація неодноразово намагалася з'ясувати поважність причин відсутності позивача на роботі шляхом направлення листів за місцем проживання , що підтверджується матеріалами справи ( а.с. 106-107, 108 ).

11 грудня 2012 року позивачу втретє направлено лист з пропозицією прибути в ТОВ «Регіон» з розясненням йому, що в разі його неявки до 19 грудня 2012 року, його буде звільнено за прогули (а.с. 110-111).

29 грудня 2012 року позивачу направлено копії наказів № 186-к від 29 грудня 2012 року, № 186.1-к від 29 грудня 2012 року, № 186.2-к від 29 грудня 2012 року, розрахунковий листок, розрахунок сум з пропозицією зявитись в ТОВ «Регіон» для отримання трудової книжки. Позивачу також розяснено про умови неможливості виплати нарахованої при звільненні суми (а.с. 112-114).

16 січня 2013 року позивачу повторно направлено копії документів з пропозицією отримати трудову книжку, оскільки позивач відмовився отримувати раніше направлені документи (а.с. 115-116).

Як встановлено судом першої інстанції, 01 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся до ТОВ «Регіон» з вимогою про направлення йому поштою трудової книжки в звязку з неможливістю приїзду до м. Київ за станом здоровя (а.с. 117).

06 листопада 2013 року ОСОБА_2направлено трудову книжку серії АА № 498129 (а.с. 118).

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає, що звільнення ОСОБА_2 з посади начальника господарського відділу за п. 4 ст. 40 КЗпП України відбулось з дотриманням норм трудового законодавства, а відтак відсутні правові підстави для задоволення його позовних вимог.

З урахуванням викладеного, враховуючи правомірність звільнення позивача, судова колегія погоджується з висновками суду щодо відмови у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання ОСОБА_2 на те що його було звільнено під час перебування у відпусті, оскільки дані посилання позивача не знайшли свого підтвердження, позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження даних обставин.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що надання щорічної оплачуваної відпустки за загальним правилом здійснюється за угодою між працівником і роботодавцем. Самовільне використання працівником щорічної оплачуваної відпустки є підставою для звільнення за прогул.

Також, колегія суддів вважає неприйнятними посилання ОСОБА_2 як на підставу для скасування рішення суду першої інстанції, невиплату йому компенсації за невикористану відпустку, оскільки дані вимоги не були предметом розгляду в суді першої інстанції та не містилися у позовних вимогах позивача.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, і закон який їх регулює.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 14 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : О.О. Буленко

Судді: А.І.ОСОБА_3 Триголов