Номер провадження: 22-ц/785/4776/16
Головуючий у першій інстанції Іванова О. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.08.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Томашевській В.К.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмету позову, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и л а:

31 липня 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання за ним право власності на ? частку будівельних матеріалів, конструктивних елементів, обладнання, які були використані в процесі будівництва житлового будинку та господарських будівель, згодом 26 лютого 2016 року остаточно змінив предмет позову на вимоги про визнання житлового будинку об'єктом спільної сумісної власності подружжя, обґрунтовуючи вимоги тим, що він перебував у шлюбі з відповідачкою ОСОБА_3 (прізвище після реєстрації нового шлюбу - ОСОБА_3) з 14 жовтня 1995 року, рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 травня 2013 року шлюб розірваний. У шлюбі у них народились ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з матір'ю та перебувають на їх спільному утриманні. Під час шлюбу вони в встановленому законом порядку, на відведеної відповідачці для цієї мети земельній ділянці побудували житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1. Він вважав, що будинок в експлуатацію не здавався та право власності на будинок не реєструвалося. Але під час розгляду справи йому стало відомо, що на підставі заяви відповідачки від 10 вересня 2002 року виконкомом Старостинської сільської ради 16 вересня 2002 року було постановлено рішення №24-2002р. та видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок та господарські споруди АДРЕСА_1 30 жовтня 2002 року право власності було зареєстровано в Одеському МБТІ, запис на аркуші 58 реєстраційної книги №1 по с. Нові Чобручі. Відповідно до технічного паспорту житлового будинку (інвентаризаційна справа №41611-14) від 01.12.2014 року та висновку судової-будівельної технічної експертизи №4703 від 22 травня 2015 року, домоволодіння у вигляді житлового будинку під літ. «А,А1», загальною площею 74,40 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м., складається із: 1-1 передньої, площею 5,0 кв.м., 1-2 жилої кімнати, площею 15,60 кв.м., 1-3 жилої кімнати, площею 10,60 кв.м., 1-4 жилої кімнати, площею 14,00 кв.м., 1-5 ванної кімнати, площею 3,50 кв.м., 1-6 кладової, площею 1,40 кв.м., 1-7 холу, площею 24,7 кв.м., та господарських будівель: літ. «В» сараю, літ. «Г» сараю, літ. «Д» сараю, літ. «Ж» літньої кухні, літ. «З» погребу, «І» цистерни, «ІІ» мостіння, №1 огорожі, №2 ворот. Оскільки вказаний будинок він та його дружина будували разом за спільні кошти, під час шлюбу, тому вказаний житловий будинок є спільною сумісною власністю його та ОСОБА_5 Відповідачка заперечує проти визнання вказаного житлового будинку з господарськими спорудами їх сумісною власністю, та відмовляється надати правовстановлюючі документи на будинок, намагаючись самостійно розпоряджатися спільно нажитим майном, тому він змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Посилаючись на ці обставини та на ст.ст. 60, 61, 63, 65 СК України, позивач ОСОБА_3 просив суд визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнути з відповідачки на його користь ? частину судових витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 1476 грн. (т.1, а.с. 2-4, 12-14, 82-85, 153-155, т.2, 16-19).

Відповідачка ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, але надала письмові пояснення, у яких проти позову заперечувала, посилаючись на те, що позивач не довів, що ними як колишнім подружжям за час шлюбу будь яким законним способом було нажито чи набуто майно, яке він хоче поділити. Земельна ділянка була виділена її батьками, вони купували будівельні матеріали, будували будинок, так як вони як подружжя не мали матеріально фінансової змоги його будувати, а проживання в будинку не означає набуття права власності на нього (т.1, а.с.31).

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_10 в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_3 визнала частково та пояснила, що зі слів ОСОБА_5 їй відомо, що більшу частину вкладених грошових коштів на побудування будинку внесли її батьки. На даний час правовстановлюючі документи на право власності на будинок у відповідача відсутні. Крім цього, ОСОБА_5 вважає, що потрібно врахувати те, що в період шлюбу у них народилось двоє дітей, які також мають право на долю в будинку. Не заперечувався факт того, що в період перебування в шлюбі вона з ОСОБА_3 разом забезпечували свою сім'ю, працювали обидва, будинок будували спільно. В подальшому представник відповідача ОСОБА_10 фактично позов визнала та вказувала, що дійсно спірне майно побудовано сторонами спільно під час знаходження у шлюбі, але вважала, що ОСОБА_5 має право не на ідеальну частку вказаного майна, а на більшу так як необхідно враховувати частку дітей.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.07.2015 року за заявою позивача, до участі у розгляді справи була залучена у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачки, її мати - ОСОБА_6 (т.1, а.с. 114-115), яка в судовому засіданні пояснила, що дійсно їй була виділена земельна ділянка в 1992 році, яку вона використовувала під огород. На сімейній нараді вони з чоловіком вирішили, що вказану земельну ділянку віддадуть в користування дочці ОСОБА_5, яка в 1995 році вийшла заміж та потребувала власного житла. Оскільки дозволу на початок забудови раніш було не потрібно, тому в 1997 році вони разом - позивач, відповідач та батьки - побудували будинок, сарай, льох та окремо літню кухню. Всі внутрішні роботи в будинку: шпаклівка, покладання плитки, встановлення паркану робив особисто ОСОБА_3, весь будматеріал закупали всі разом. В подальшому земельна ділянка була переоформлена на відповідачку, але чи оформлено вказане документально стверджувати не могла, зазначала, що з позовом ОСОБА_3 згодна, оскільки будинок був побудований за спільні кошти в період знаходження в шлюбі, вона будь-яких матеріальних претензій до сторін не має.

Ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 26.11.2015 року за ініціативою суду до участі у розгляді справи був залучений у якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - ОСОБА_7 (т.1, а.с. 176-176), який в судовому засіданні пояснив, що проти задоволення вимог ОСОБА_3 він не заперечує. Підтвердив факт того, що дійсно в с. Нові Чобручі існує подвійна нумерація будинків, але його будинок під номером НОМЕР_1 та спірний будинок ОСОБА_3 є різними будинками, тому він жодного відношення до спірного майна не має.

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. Суд визнав житловий будинок та господарчі споруди по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_5 (т.2, а.с. 57-59).

В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що судом порушені норм процесуального та матеріального права, а саме, судом не враховано, що згідно із ст. 182 та чч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене майно - житловий будинок із господарськими будівлями, не виникло, оскільки майно не введено в експлуатацію, не отримано свідоцтво про право власності та право власності не зареєстровано в встановленому порядку. До виникнення права власності на новостворене майно існує лише право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо (т.2, а.с. 63-64).

В запереченні на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_5, пояснення на апеляцію представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв до 1 січня 2004 року, визначалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 22). В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнавались рівними (ч. 1 ст. 28).

Статтею 16 Закону України «Про власність», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (ст. 17 Закону України «Про власність»).

Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови №16 від 12.06.1998р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» зазначає, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Нормами Сімейного кодексу України, що набрав чинності з 1 січня 2004 року, передбачено, що майно, яке набуто подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення (чч. 1, 2 ст. 70).

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у шлюбі перебували у шлюбі з 14 жовтня 1995 року, рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 27 травня 2013 року шлюб розірваний. У шлюбі у них народились діти ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом з матір'ю та перебувають на їх спільному утриманні.

Під час шлюбу подружжя в встановленому законом порядку, на відведеної відповідачці для цієї мети земельній ділянці побудували житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі заяви відповідачки від 10 вересня 2002 року виконкомом Старостинської сільської ради 16 вересня 2002 року було постановлено рішення №24-2002р. та видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок та господарські споруди АДРЕСА_1 30 жовтня 2002 року право власності було зареєстровано в Одеському МБТІ, запис на арк. 58 реєстраційної книги №1 по с. Нові Чобручі, що підтверджується документами наданими Архівним відділом Роздільнянської районної державної адміністрації №41 від 28 серпня 2015 року (а.с. 156-158), свідченнями свідка ОСОБА_11, який з 1996 по 2013 року працював на посаді директора БТІ та засвідчив, що свідоцтво про право власності відповідача ОСОБА_5 (ОСОБА_5) дійсно видавалося виконкомом Старостинської сільської ради 25.09.2002 року на підставі рішення виконкома №24-2002 року на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1, за підписом голови Старостинської сільської ради ОСОБА_12, право власності на будинок зареєстровано в реєстраційній книзі державного підприємства «Бюро технічної інвентаризації», що було виконано 30.09.2002 на аркуші № 58 реєстраційної книги №1, оглянутою в судовому засіданні, згідно якої підтверджується реєстрація вказаного спірного будинку на ім'я ОСОБА_13 (копія додана до матеріалів справи - т.2, а.с.12).

Відповідно до технічного паспорту житлового будинку (інвентаризаційна справа №41611-14) від 01.12.2014 року домоволодіння у вигляді житлового будинку під літ. «А,А1», загальною площею 74,40 кв.м., житловою площею 40,10 кв.м., складається із: 1-1 передньої, площею 5,0 кв.м., 1-2 жилої кімнати, площею 15,60 кв.м., 1-3 жилої кімнати, площею 10,60 кв.м., 1-4 жилої кімнати, площею14,00 кв.м., 1-5 ванної кімнати, площею 3,50 кв.м., 1-6 кладової, площею 1,40 кв.м., 1-7 холу, площею 24,7 кв.м., та господарських будівель: літ. «В» сараю, літ. «Г» сараю, літ. «Д» сараю, літ. «Ж» літньої кухні, літ. «З» погребу, «І» цистерни, «ІІ» мостіння, №1 огорожі, №2 воріт (т.1, а.с. 86-91).

Висновком судової-будівельної технічної експертизи №4703 від 22 травня 2015 року, встановлено, що процент готовності житлового будинку із господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 складає 100%.

В склад житлового будинку входять: літ. «А» житлове - 1997 року забудови, літ. «А1» прибудова - 2008 року забудову, літ. «В», «Г» сараї - 1997 року забудови, літ. «Д» сараї - 2002 року забудови, літ. «Ж» літня кухня - 2000 року забудови, літ. «З» погріб - 2001 рік забудови.

Відновлювана вартість житлового будинку складає 483634 грн. (т.1, а.с. 63-66).

Відповідачка заперечує проти визнання вказаного житлового будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя, та відмовляється надати правовстановлюючі документи на будинок, тому позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що наявне по АДРЕСА_1 нерухоме майно - житловий будинок та господарчі споруди були побудовані подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в період шлюбу за спільні кошти, будь-яка угода щодо вказано майна сторонами не укладалася, а тому відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи в апеляційній скарзі відповідачки ОСОБА_5, про те, що рішення суду не відповідає вимогам закону, оскільки судом не з'ясовано, що згідно із ст. 182 та чч. 1, 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене майно - житловий будинок із господарськими будівлями, не виникло, оскільки майно не введено в експлуатацію, не отримано свідоцтво про право власності та право власності не зареєстровано в встановленому порядку й позивач має право на будівельні матеріали, обладнання та інше майно, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис об'єкта незавершеного будівництва.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідачка ОСОБА_5 була зобов'язана довести в судовому засіданні ті обставини, на які вона посилалась як заперечення проти позову, а саме те, що спірний житловий будинок не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, але належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і фактом, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом України в постанові від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, в постанові від 25 грудня 2013 року у справі №6-135цс13, які у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України та правові висновки Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини справи та наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що в справі є достатньо належних та допустимих доказів, якими підтверджується те, що спірний житловий будинок збудований під час шлюбу та за спільні кошти і за спільною працею подружжя й є спільною сумісною власністю подружжя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційні скарги не містять.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік