АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/5797/2016 Головуючий у 1-й інстанції: Маринченко М.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2016 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М.., Шахової О.В.

за участю секретаря Горбачової І.В.

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в залі суду справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа - ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим,-

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, вимоги за яким уточнив в ході розгляду справи, про визнання поруки за Договором поруки №015-2008-1579-Р, укладеного 20 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 припиненою з 10 лютого 2015 року.

Вимоги обґрунтовує тим, що 20 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір №015-2008-1579.

З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного правовідношення 20 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено Договір поруки №015-2008-1579-Р, умови якого не містять строку чинності цього договору.

У зв»язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов»язань за кредитним договором, банк 23 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості.

Позивач вважає, що порука припинилася 10 лютого 2015 року на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, оскільки останній платіж за кредитним договором позичальник здійснила 10 липня 2014 року.

Рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 16 лютого 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує доводами позовної заяви та зазначає про необґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_4 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В апеляційній скарзі посилається на те, що 03 листопада 2014 року банк направив на адресу позичальника вимогу про дострокове повернення кредиту та відповідно до умов кредитного договору строк виконання зобов»язань настав 04 грудня 2014 року (на 31 день з дня відправлення вимоги). Зазначення у вимозі, що строк повернення кредиту вважається таким, що настав на 61 з моменту отримання вимоги зазначає безпідставним, оскільки такої умови кредитний договір не містить, а банк не вправі в односторонньому порядку змінювати умови договору. Відтак вважає, що банк мав право звернутись з позовом до поручителя до 04 червня 2015 року, проте зробив це 23 червня 2015 року.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційних скарг підтримав, посилаючись на викладені в них обставини.

Інші учасники цивільного процесу в судове засідання не з»явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомили.

Відповідно до ст.305 ЦПК України колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності осіб, що не з»явились.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст.303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 20 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк», та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір №015-2008-1579 (на придбання майна), згідно із яким позичальнику надані кредитні кошти у сумі 94000 доларів США, які вона зобов»язалась щомісячними платежами повернути до 10 травня 2038 року та сплатити проценти за користування коштами в розмірі 12,45%, які можуть змінюватися.

Умовами кредитного договору також передбачено право банку у випадку прострочення сплати чергового платежу за кредитом та/або процентів за користування кредитом понад два місяці направити на адресу позичальника повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту та в разі не усунення порушень умов за цим договором вважати термін повернення кредиту таким, що настав.

З метою забезпечення виконання позичальником кредитного зобов»язання, 20 травня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено Договір поруки №015-2008-1579-Р.

Відповідно до даних розрахунку заборгованості за кредитним договором, виконаного банком станом на 07 квітня 2015 року, останні платежі на погашення тіла кредиту та на погашення процентів за користування кредитом були здійснені позичальником 14 липня 2014 року.

Вимогами від 03 листопада 2014 року банк повідомив позичальника та поручителя про необхідність погашення заборгованості за кредитним договором, в яких зазначено, що у разі невиконання вимоги термін повернення кредиту визнається банком таким, що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги.

Відповідно до даних зворотних повідомлень про вручення поштового відправлення ОСОБА_3 отримав вимогу 10 листопада 2014 року, ОСОБА_4 - 11 листопада 2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, починаючи з 10 січня 2015 року настав строк виконання основного зобов'язання, і банк мав право звернутися з позовом до поручителя протягом шести місяців, тобто до 10 липня 2015 року. Банк звернувся до суду з позовом 23 червня 2015 року, відтак порука не є припиненою.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.553, ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Пунктом 4.2 договору поруки установлено, що порука припиняється із припиненням всіх зобов»язань боржника за основним договором, що забезпечуються такою порукою.

За змістом ст.ст. 251 та 252 ЦК України строк це певний період у часі, який обчислюється календарними датами.

За змістом ст.ст. 251 та 252 ЦК України термін це певний момент у часі, який повинен настати у певну календарну дату або з певною подією, яка має неминуче настати.

Виходячи з цілей, з якими був укладений забезпечувальний договір, а саме захист майнових інтересів кредитора за рахунок законного збільшення числа зобов»язаних осіб, у п.4.2 договору малося на меті встановлення дію поруки до виконання позичальником своїх зобов»язань. Зазначене є терміном, оскільки пов»язано з юридичною подією і не містить конкретної календарної дати закінчення строку договору. Відтак у договорі не встановлено строку його дії.

Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України справі №6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

З матеріалів справи убачається, що згідно із п.5.2.5 кредитного договору відповідно до статей 525 та 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання будь-якої з обставин, вказаних нижче, та направлення кредитором на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 30 календарних днів з дати відправлення кредитором вищевказаного повідомлення (вимоги) позичальнику, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 31 календарний день з дати відправлення кредитором позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту.

Як підтверджено матеріалами справи, а саме даними зворотного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення на ім»я позичальника (а.с.79), повідомлення (вимогу) фактично направлено 07 листопада 2014 року (графа «дата подання»). Судом першої інстанції та третьою особою помилково зазначається, що таке повідомлення відправлено 03 листопада 2014 року.

Отже, за умовами кредитного договору, з урахуванням абз.5 п.2.4 кредитного договору, яким визначено здійснення платежів у робочі дні, кредит повинен був бути повернутий на 31 день з дати відправлення повідомлення, тобто 08 грудня 2014 року (понеділок, ураховуючи, що 07 грудня 2014 року - є неділя, вихідний день), відтак останнім днем подачі позову до поручителя є 08 червня 2015 року. З позовом до поручителя банк звернувся в суд 23 червня 2015 року, що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами. Відтак, порука уважається припиненою з 09 червня 2015 року.

При цьому, у вимогах на ім»я позичальника та поручителя зазначається, що термін повернення кредиту буде визнано таким, що настав достроково на 61 день з моменту отримання цієї вимоги.

Проте, зазначений порядок не кореспондується із тим, що погоджений сторонами у договорі та не може ними односторонньо визначатися.

Суд першої інстанції на зазначену розбіжність уваги не звернув, унаслідок чого помилився у своїх висновках про настання дати повернення кредиту достроково, що призвело до ухвалення неправильного рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м.Києва від 16 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати Договір поруки №015-2008-1579-Р, укладений 20 травня 2008 року між Відкритим (Публічним) акціонерним товариством «Універсал Банк» та ОСОБА_3 припиненим з 09 червня 2015 року.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

О.В. Шахова