Справа № 2-1501/11
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: Головуючого судді Ковальчука О.І.

при секретарі Папінко О

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсним договору позики та відшкодування моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики, укладеного між ним та відповідачем 01 травня 2010р. та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №383, та про відшкодування 20 000грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову покликається на те, що через сімейні обставини та тимчасові фінансові труднощі в 2008 році було укладено «джентльменський договір» з відповідачем ОСОБА_2, за яким сім'я позивача передала останньому частину сімейного бізнесу - власність на Пансіонат «Золотий Лев» в смт. Брюховичі. В 2009 р. фінансове становище сім'ї позивача покращилося, вони вирішили повернути собі право власності на приміщення, що відносилися до їх сімейного бізнесу. Восени 2009 р. було укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 частку в розмірі 50% статутного капіталу ТзОВ «Пансіонат «ОСОБА_5». Згодом було досягнуто домовленості про укладення 01.05.2010р. договору купівлі-продажу другої частки приміщень сімейного бізнесу. До укладення договору ОСОБА_2 нічого не повідомляв про те, що має намір встановити певні вимоги для укладення даного договору. 01 травня 2010 року ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 повідомили, що вказаний договір купівлі-продажу частки буде оформлено за умови оплати їм 150 000 доларів США. Вони стали примушувати позивача до підписання договору позики на вказану суму. Даний договір укладений ним під впливом насильства з боку відповідача та його дружини ОСОБА_3, під психічним тиском та впливом тяжкої для нього обставини, на вкрай невигідних умовах, рішення стосовно укладення даного договору позики не було вільним і не відповідало внутрішній волі позивача. Його було поставлено в безвихідну ситуацію, оскільки він знав, що в разі не підписання договору позики він втратить весь сімейний бізнес, можливість приватизувати земельну ділянку, на котрій знаходиться родовий маєток та сімейний бізнес і стане банкрутом. Фактично він жодних коштів від відповідача не отримував. В той же час договір позики є укладеним з моменту фактичної передачі грошей.

Позивач ОСОБА_1 також покликався на ті обставини, що на час укладення договору був відсутній дозвіл органу опіки та піклування, а такий мав бути отриманий, оскільки позивач є батьком двох малолітніх дітей. Крім того, в порушення вимог Закону України «Про нотаріат», договір позики посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_4, яка перебуває в трудових відносинах з дружиною відповідача - ОСОБА_3

Крім того вказує, що у зв'язку з укладенням оскаржуваного договору йому завдано душевних страждань, він знаходиться в стані морального пригнічення та дискомфорту, погіршився стан його здоров'я, йому докучають постійні головні та серцеві болі, погіршилася атмосфера в сімї, через дії відповідача він втратив багато вигідних пропозицій, оскільки люди почали ставитися до нього з пересторогою, перестали йому довіряти, відтак погіршилися справи і і його трудовій діяльності та страждає його бізнес.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року по цивільній справі № 2-1501/2011, яке залишено в силі Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 17 липня 2012 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2012 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 травня 2010 року та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 383, відшкодування 20 000 грн. моральної шкоди відмовлено.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 21 квітня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року за нововиявленими обставинами задоволено, скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав повністю покликаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Додатково пояснив, що з тих підстав, що відповідач - ОСОБА_2 мав не врегульовані грошові відносини з ОСОБА_7 - батьком позивача, а саме впродовж 2007-2010 років відповідач передавав ОСОБА_7 грошові кошти, про що робив записи у своєму блокноті. Договір позики 01 травня 2010 року мав бути укладений між відповідачем та ОСОБА_7, однак не був укладений з об'єктивних причин - через відсутність дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_8, яка в цей час перебувала за кордоном і не могла надати в нотаріуса згоду своєму чоловіку на укладення договору позики. Договір позики було укладено позивачем лише формально. Просить позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги заперечили з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов. Просять у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечила, підтримавши свої письмові пояснення щодо позову. Просить у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_4 проти позову заперечила, підтримавши письмові заперечення на позов. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради в судове засідання не прибув, хоча належним чином повідомлявся про день і час розгляду справи, а тому суд вважає, що розгляд справи слід провести у його відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, третіх осіб, показання свідків, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст. 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Судом встановлено, що 01.05.2010р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір позики, за яким ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1188000грн., що за курсом НБУ становило 150000 доларів США, а ОСОБА_1 зобов'язався повернути ОСОБА_2 таку ж суму грошових коштів до 01.09.2010р. Даний договір позики був укладений ОСОБА_1 зі згоди дружини ОСОБА_1 Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано за №383.

Крім того, 01.05.2010р. ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_10 договір купівлі-продажу (відступлення) частки у статутному капіталі товариства, за яким ОСОБА_10 зобов'язався в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, передати ОСОБА_1 у власність частку в розмірі 50% статутного капіталу ТзОВ «Пансіонат «ОСОБА_5», а ОСОБА_1 зобов'язався прийняти цю частку і здійснити її оплату. Продаж частки вчинено за 150000грн., які сплачені до підписання договору. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано за №380.

В обґрунтування вимог про визнання недійсним договору позики позивач та його представник покликаються на норми ст.ст.203,215,231,233 ЦК України.

При цьому, виходячи зі ст.231 ЦК України, зазначають, що волевиявлення позивача на укладення договору позики не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Його примусили до підписання договору, оскільки в разі не підписання цього договору він втратить можливість приватизувати земельну ділянку, на якій знаходиться родовий маєток та сімейний бізнес і стане банкротом.

Також покликаються на ст.233 ЦК України і стверджують, що оскаржуваний правочин вчинений позивачем під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, а саме зі страху втратити сімейний бізнес.

У п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

У п.23 цієї ж Постанови зазначається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

В судовому засіданні позивач пояснив, що з приводу неправомірних дій відповідача він 14.04.2011р. звертався в правоохоронні органи і на підставі його звернення порушено кримінальну справу за фактом примушування до укладення цивільно-правових зобов'язань.

Крім того судом встановлено, що ОСОБА_2 передавав грошові кошти батькові позивача - ОСОБА_7, і відносини позики існували між цими особами. Договір позики не було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 через відсутність 01 травня 2010 року ОСОБА_8, яка перебувала за кордоном і не могла надати згоду на укладення ОСОБА_7 договору позики.

Допитана в якості свідка в судовому засіданні, ОСОБА_8 дала показання про те, що в час укладення між її сином - ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_2 договору позики, вона знаходилась за кордоном, а саме в Сполучених Штатах Америки. ОСОБА_1 жодних справ і відносин з ОСОБА_2 не мав. Якійсь відносини з ОСОБА_2 міг мати лише її чоловік - ОСОБА_7 Перебування ОСОБА_8 за кордоном в час укладення договору позики від 01 травня 2010 року підтверджується також наданою копією закордонного паспорта. Крім того, ця обставина визнана стороною відповідача.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснив, що у нього були не вирішені фінансові питання з ОСОБА_2, останній вимагав повернення йому позичених раніше коштів. Між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 відбулась зустріч, на якій вони домовились оформити в нотаріуса договір позики, в якому зафіксувати існуючий борг. Договір позики мав підписувати як позичальник свідок - ОСОБА_7 В цей самий день, 01 травня 2010 року мав бути оформлений і договір за яким на ОСОБА_1 мали перейти корпоративні права в розмірі 50% в ТОВ «Пансіонат «ОСОБА_5». Однак свідок ОСОБА_7 не міг в цей день укласти договір позики з ОСОБА_2 через відсутність дружини - ОСОБА_8 Оскільки відповідач з ОСОБА_3 погрожували, що не повернуть частку в Санаторії «Золотий Лев», ОСОБА_1 був змушений підписати договір, за яким ніби-то позичив у ОСОБА_2 150 000 доларів. Щоб не втратити майно Санаторію «Золотий Лев» про підписання договору позики ОСОБА_1 в кінці просив і свідок. Про те, що він був винен грошові кошти ОСОБА_2, свідок своєму сину - ОСОБА_1 не розповідав.

Допитана як свідок в судовому засіданні ОСОБА_11 пояснила, що 01 травня 2010 року приїхала в нотаріальну контору разом з чоловіком - позивачем з метою надати згоду чоловіку на укладення договору купівлі-продажу частки в ТОВ «Санаторій «ОСОБА_5». В нотаріальній конторі перебувала з чоловіком, грошових коштів від ОСОБА_2 її чоловік ОСОБА_1 не отримував. Жодних фінансових стосунків з ОСОБА_2 її чоловік ОСОБА_1 не мав, а такі були у її свекра - ОСОБА_7 Які саме стосунки ОСОБА_7 мав із ОСОБА_2, свідок не знає. В нотаріуса ОСОБА_2 почав змушувати ОСОБА_1 підписати договір позики. Про це ж попросив його пізніше і свекор - ОСОБА_7

Таким чином, на думку суду, позичальником за договором позики є не ОСОБА_1, як вказано в договорі позики, а ОСОБА_7, який фактично отримував грошові кошти від відповідача у позику.

Згідно ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Аналізуючи зазначені вище правові норми та виходячи з правових позицій Пленуму ВС України можна зробити висновок про те, що грошові кошти, які є предметом договору позики, були одержані не ОСОБА_1 та позичальником цих коштів є ОСОБА_7, який їх отримував частинами протягом 2007-2010 років, а відтак договір позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 01 травня 2010 року слід визнати недійсним.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відтак, на думку суду, позивачем доведено недодержання вимог ч.1,3 та 6 ст.203 ЦК України при укладенні договору позики 01.05.2010р. та вчинення цього правочину під впливом насильства, тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

У відповідності до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 9 Постанови "Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року №4 - розмір відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди в сумі 20000 грн., суд вважає, що у даній позовні вимозі слід відмовити за безпідставністю, оскільки суду не представлено жодних доказів на підтвердження такої.

Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення.

Керуючись ст.ст. 8,10,11,57,58,60,88,209,212- 215 ЦПК України, ст.203, 204, 215, 216, 231, 233, 1046, 1051 ЦК України,-

вирішив:

Позов задоволити частково.

Визнати недійсним договір позики укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 01 травня 2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим №383.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення.

Суддя ОСОБА_12