Справа № 640/7083/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Київський районний суд м. Харкова

в складі: головуючого судді Божко В.В.

за участю секретаря Гайфутдінової Б.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 банк розвитку» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

16 квітня 2015 р. позивач звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «ОСОБА_2 банк розвитку», який в подальшому уточнив та просив суд:

визнати бездіяльність відповідальних осіб ПАТ «ОСОБА_2 банк розвитку» у несвоєчасному зарахуванні на рахунок позивача грошових коштів та невиконанні розпорядження клієнта про зарахування суми заробітної плати в розмірі 9200 грн. в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № IKAPNAABG.33071.002 від 27.03.2014 р. незаконною;

визнати нарахування штрафних санкцій ПАТ «ОСОБА_2 банк розвитку», що виникли внаслідок несвоєчасного зарахування на рахунок позивача грошових коштів та невиконання розпорядження про зарахування заробітної плати в розмірі 9200 грн. в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № IKAPNAABG.33071.002 від 27.03.2014 р. незаконним;

зобовязати відповідача списати штрафні санкції, нараховані внаслідок несвоєчасного зарахування на рахунок позивача грошових коштів та невиконання розпорядження про зарахування суми заробітної плати розміром 9200 грн. в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № IKAPNAABG.33071.002 від 27.03.2014 р.;

стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних за період з 27.11.2014 р. по 27.02.2015 р. в сумі 69 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача пеню 28 % за період з 27.11.2014 р. по 05.02.2015 р. в сумі 493, 50 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача пеню 39 % за період з 06.02.2015 р. по 27.02.2015 р. в сумі 190,68 грн.;

стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є клієнтом ПАТ ВБР, де отримує щомісячно заробітну плату на рахунок, відкритий у ПАТ ВБР № 011052. Даний рахунок був відкритий згідно угоди про розрахункове касове обслуговування щодо видачі заробітної плати з платіжних карток, яка була укладена між ПАТ ВБР та установою у якій він працює. 27.11.2014 р. на рахунок позивача було перераховано заробітну плату в розмірі 9200 грн., однак тривалий час заробітна плата була не доступною. Крім того, позивач зазначив, що він є боржником цього ж банку за кредитним договором № IKAPNABG.33071.02 від 27.03.2014 р., який оплачується позивачем регулярно з 01 по 10 число відповідного місяця платежами по 15441 грн. Частину загального платежу позивач погашає за рахунок заробітної плати. Проте, в грудні 2014 р. він частково не зміг погасити заборгованість, оскільки його заробітна плата з 27.11.2014 р. була заблокована ПАТ ВБР. Позивач неодноразово звертався до банку для вирішення ситуації, однак відповіді на його звернення банком не надані. Лише 27.02.2015 р. позивачу була виплачена заробітна плата без врахування затримки. Вважає, що банк навмисно не реагував на його звернення та штучно створив заборгованість та нарахував на неї штрафні санкції за кредитним договором.

Крім того, у звязку із перенесеними стресом, переживаннями та роздратуванням, позивачу була завдана моральна шкода.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача, будучи допитаним в судовому засіданні, проти позову заперечував, вважаючи позовні вимоги суперечливими і такими, що не мають чіткого законодавчого обґрунтування. До суду надані заперечення, які долучені до матеріалів справи (а.с.110-114).

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Судом достовірно встановлено, що 18.04.2012 року ОСОБА_1 було підписано та надано до ПАТ ВБР Анкету-договір на оформлення платіжної картки, згідно якої Позивач приєднався до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів, розміщених на інтернет-сторінці за адресою http://www.vbr-bank.com.ua. Відповідно до Анкети-договору на оформлення платіжної картки від 18.04.2012 року ПАТ ВБР відкрив ОСОБА_1 картковий рахунок № 9705 (платіжна картка № 011052) (а.с.115-116).

27.11.2014 року на відкритий Позивачу картрахунок № 9705 було перераховано 9 208,64 грн. Відповідно до виписки по цьому рахунку, 27.11.2014 року вищезазначені кошти було зараховано на картковий рахунок ОСОБА_1 в повному обсязі.

Але 27.11.2014 року постановою Правління НБУ № 743 ПАТ ВБР було віднесено до категорії неплатоспроможних. В цей же день, на підставі постанови Правління НБУ № 743 від 27.11.2014 року Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято Рішенням № 132 Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ ВБР, згідно якого з 28.11.2014 р. розпочато процедуру виведення Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 РОЗВИТКУ» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації.

Згідно п. 3 та 4 ст. 2 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб в розумінні цього Закону фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського рахунку, вважається вкладником, а кошти на її банківському рахунку вкладом.

Таким чином, на позивача ОСОБА_1 розповсюджуються гарантії визначені ст. 26 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб і Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (скорочено ФГВФО або Фонд) мав відшкодувати Позивачу кошти в розмірі вкладу (залишку коштів на поточному рахунку).

Відповідно до п.п. 1 та 4 ч. 5 ст. 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб (тут і далі в редакції від 04.07.2014 року, яка діяла на момент виникнення спірної ситуації) під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та не здійснюється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог. За загальним правилом, вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (ч. 2 ст. 26 цього Закону).

При цьому, згідно ч. 6 ст. 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Таким чином, під час тимчасової адміністрації Фондом гарантування вкладів фізичних осіб здійснюється відшкодування за договорами банківського рахунку та депозитними договорами, строк яких закінчився.

28.11.2014 року на офіційному сайті Фонду та на сайті ПАТ ВБР було розміщено оголошення про введення в Банку тимчасової адміністрації та зазначено, що про час та порядок виплат вкладникам ПАТ "ВБР" буде повідомлено додатково на офіційному сайті Фонду - www.fg.gov.ua, на сайті ПАТ "ВБР" - www.vbr-bank.com.ua/ua та у відділеннях даного банку.

31.01.2015 року на офіційному сайті Фонду та на сайті ПАТ ВБР було розміщено оголошення про те, що з 02.02.2015 року починаються виплати коштів вкладникам за договорами банківського вкладу, строк дії яких закінчився, та за договорами банківського рахунку (поточні та карткові рахунки) (а.с.121).

05.02.2015 року Позивач отримав відшкодування ФГВФО в повному обсязі, а саме в розмірі 9 237,85 грн., що відповідало розміру залишку коштів на його поточному рахунку.

Але в позовній заяві позивач ОСОБА_1 стверджує, що він отримав кошти лише 27.02.2015 року. Зазначене спростовується касовими документами (а.с.120).

Доводи Позивача про те, що ПАТ ВБР порушував його права, як працівника, на своєчасне одержання винагороди за працю, протиречать діючому законодавству, оскільки Позивач та Відповідач не перебувають у трудових відносинах. ПАТ ВБР не виплачує останньому заробітну плату, а лише здійснює обслуговування його картрахунку.

Крім того, 27.03.2014 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством ОСОБА_2 РОЗВИТКУ було укладено кредитний договір № IKAPNABG.33071.02, відповідно до якого ОСОБА_2 надав Позивачу строковий кредит у розмірі 714 785,77 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,99 % та терміном користування кредитом до 26 березня 2021 року.

Згідно умов кредитного договору для погашення кредиту позивач мав щомісячно в період з 01 по 10 числа кожного місяця сплачувати по 15 441,00 грн.

В грудні 2014 року ОСОБА_1 сплатив щомісячний платіж частково, а саме в розмірі 6241,00 грн.

Але ПАТ ВБР було визнано неплатоспроможним та з 28.11.2014 року в Банку було введено тимчасову адміністрацію. Залишок коштів, який обліковувався на картковому рахунку Позивача, відповідно до визначеної Законом України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб процедури, вважався вкладом і компенсувався Фондом в межах гарантованої суми. Виплати компенсацій Фонд розпочав з 02.02.2015 року, ОСОБА_1 звернувся за отриманням компенсації 05.02.2015 року.

Крім того, в силу приписів п. 4 ч. 5 ст. 36 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб під час тимчасової адміністрації зарахування зустрічних вимог заборонено, тому вирішення суперечностей між сторонами у спосіб, про який заявляє Позивач у своєму позові було неможливим.

Таким чином, позивач порушив умови кредитного договору № IKAPNABG.33071.02 від 27.03.2014 року та допустив прострочку виконання своїх зобов'язань щодо погашення кредиту. Його незгода із визначеною Законом процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку та порядком виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб компенсацій вкладникам жодним чином не легітимізує дії Позивача щодо порушення взятих на себе кредитних зобов'язань перед Банком.

Крім того, позивач в своєму позові зазначив про те, що він, нібито, звертався із заявами до ПАТ ВБР про зарахування зустрічних вимог, які надсилав на електронні адреси та http://www.vbr-bank.com.ua/ru. Проте зазначені адреси електронної пошти не належать Банку, а остання взагалі не є адресою електронної пошти (а.с.121). Позивач до Банку із будь-якими заявами чи пропозиціями щодо описаної в його позові ситуації не звертався. Суду не надано доказів того, що заяви, про які заявляє позивач і які додає до свого позову, взагалі кудись направлялись.

В своєму позові ОСОБА_1 просить зобов'язати ПАТ ВБР списати штрафні санкції за кредитним договором № IKAPNABG.33071.02 від 27.03.2014 року. Але жодних законних підстав для цього не наведено. Позивач порушив умови повернення кредитного договору і має за це відповідати згідно умов укладеного ним із Банком договору.

Також позивач ОСОБА_1 просить суд стягнути з ПАТ ВБР моральну шкоду, яку він оцінює в 10 000,00 грн. Але в позові не наведено в чому конкретно виразились ця шкода і не надано жодних доказів на підтвердження її існування.

Так, Позивач зазначає, що переживання та постійний стрес негативно вплинули на його стан здоров'я, але не зазначає в чому проявився цей негативний вплив. Немає жодних доказів того, що стан здоров'я Позивача хоч якимось чином змінився, взагалі не надано жодних довідок про стан його здоров'я чи про звернення Позивача до будь-якого медичного закладу, не надано чеків про придбання лікарських засобів та інше.

Позивач також заявляє про те, що стійкий стан роздратування вплинув на його стосунки з оточуючими людьми та нормальні життєві зв'язки, не зазначено в чому конкретно це проявилось та не надано будь-яких доказів на підтвердження цих заяв.

Згідно п. п. 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. При недотриманні позивачем зазначених вимог настають наслідки, передбачені ст. 139 ЦПК. ... Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до статті 11 ЦПК України Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи заявлені позовні вимоги, підставою для звернення до суду із позовом є незгода Позивача із визначеною Законом процедурою виведення неплатоспроможного банку з ринку та порядком виплати Фондом гарантування вкладів фізичних осіб компенсацій вкладника.

Даючи правову оцінку наданим доказам в обґрунтування вимог позивача, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтованими, недоведеними, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 203, 208, 209, 212, 213, 215 ЦПК України, ст.ст. 3, 60, 525, 526, 601, 614, 629, 642, 1047, 1066, 1067, 1068, 1074 ЦК України, ст. 2, 36, 37 Закону України Про гарантування вкладів фізичних осіб суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 банк розвитку» про захист прав споживачів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ -