Ухвала

іменем України

27 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,Остапчука Д.О., Попович О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа - ОСОБА_7, про визнання договору іпотеки припиненим, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати припиненими зобов'язання за договором іпотеки від 29 вересня 2005 року, укладеним між нею та ВАТ «Державний ощадний банк України», зобов'язати відповідача у визначеному законом порядку здійснити відповідні дії по припиненню іпотеки нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

На обгрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що 09 вересня 2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику 300 000 грн, а він зобов'язався їх повернути не пізніше 28 вересня 2012 року та сплатити 9,5 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання цих зобов'язань 29 вересня 2005 року між ОСОБА_6 та банком укладено договір іпотеки, за яким позивачка передала в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

06 вересня 2012 року зобов'язання за кредитним договором виконано у повному обсязі і позивачка вважає право іпотеки та договір припиненим, однак банк не визнає цих обставин.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 01 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що зобов'язання за кредитним договором виконані боржником належним чином та прийняті кредитором, що свідчить про їх припинення, а отже, і про припинення зобов'язань за договором іпотеки, які є похідними від кредитного договору.

Проте погодитися з висновком суду апеляційної інстанції не можна на таких підставах.

Судами встановлено, що 29 вересня 2005 року між ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким банк надав, а позичальник отримав 300 000 грн зі сплатою 9,5 % річних за користування кредитом терміном на 84 місяці, зі строком повернення коштів не пізніше 28 вересня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту у цей же день між ОСОБА_6 та банком укладено договір іпотеки, за яким вона передала в іпотеку належну їй на підставі біржової угоди купівлі-продажу від 04 травня 2001 року квартиру АДРЕСА_1.

20 лютого 2014 року позивачка звернулась до банку з вимогою про виведення з іпотеки її квартири у зв'язку із повним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором у 2012 році.

Згідно із довідкою від 15 травня 2015 року № 16/3-04/730 начальника головного управління з обслуговування клієнтів ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість ОСОБА_6 за кредитом погашена в повному обсязі 06 вересня 2012 року.

Відповідно до п. 3.4.10, п. 7.3 договору іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний одночасно з укладенням цього договору за власний рахунок застрахувати предмет іпотеки на суму, вказану у п. 1.5 договору, на користь іпотекодержателя на весь строк дії цього договору до повного погашення заборгованості за кредитним договором та надати іпотекодержателю належним чином оформлені документи на підтвердження вчинення таких дій.

У разі невиконання зобов'язань, які не мають вартісного виразу, іпотекодавець сплачує на користь іпотекодержателя штраф у розмірі 5 % вартості предмета іпотеки, відповідно до п. 1.5 договору.

Постановляючи ухвалу, суд апеляційної інстанції не виконав вимог процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ст. ст. 10, 213, 214, 303 ЦПК України), зробив передчасний висновок про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд не перевірив умов договору іпотеки щодо обов'язку іпотекодавця застрахувати предмет іпотеки на весь строк дії договору до повного погашення боргу за кредитним договором, а у разі невиконання цього обов'язку сплатити штраф, не надав цим обставинам відповідної оцінки та їх не встановив, не перевірив наявності відповідних мотивів суду першої інстанції щодо цих обставин.

Не перевірив доводів відповідача про те, що позивачка не виконала зобов'язання щодо своєчасного страхування предмета іпотеки, тому повинна сплатити банку суму штрафу у розмірі 20 000 грн, та не встановив, чи виконані ці зобов'язання, не з'ясував, чи є нараховані банком штрафні санкції складовою частиною основного зобов'язання (кредитного договору) та боргу, не дослідив наявності цієї заборгованості, а отже, не з'ясував, чи можна вважати зобов'язання за договором іпотеки такими, що припинились, не перевірив правильності висновку суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.

Натомість, пославшись на те, що відповідач протягом розгляду справи не заявляв про наявність боргу зі сплати штрафу та не надав доказів на підтвердження цих обставин, суд апеляційної інстанції не врахував наявності в матеріалах справи відповідних довідок відповідача про стан заборгованості та долучених доказів, які подані відповідачем при новому розгляді справи до суду першої інстанції після скасування судових рішень судом касаційної інстанції, тобто з дотриманням визначеного ЦПК України порядку, не надав їм відповідної оцінки та не навів відповідних мотивів, постановив ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвалу апеляційного суду потрібно скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 27 серпня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян
Судді: Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. Савченко О.В. Попович