Ухвала

іменем україни

13 квітня2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СавченкоВ.О., ГончараВ.П., Остапчука Д.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики; за зустрічним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, нотаріально посвідченим 29 березня 2014 року між ним та ОСОБА_5 і ОСОБА_6

Позовні вимоги мотивував тим, що згідно з договором позики від 29 березня 2014року він передав у борг відповідачам 242 000 грн. ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зобов'язалися повернути борг до 01 серпня 2014 року.

Оскільки, сума позики відповідачами в повному обсязі не повернута та в добровільному порядку сплатити суму боргу вони відмовляються, просив стягнути на свою користь з ОСОБА_5 з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення 155 570,30 грн, 3% річних - 3 404,56 грн, з ОСОБА_6 - 186 376,30 грн, 3% річних - 4 077,53 грн.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання договору позики, нотаріально посвідченого 29 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ними недійсним, оскільки грошей від ОСОБА_4 не отримували, уклали договір за пропозицією останнього з метою виплати заборгованості по оренді приміщень ПП «Малинська меблева фабрика». Просили позов задовольнити та визнати договір позики недійсним, як такий, що укладено під впливом тяжкої обставини.

РішеннямМалинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_4заборгованість за договором позики від 29 березня 2014 року з ОСОБА_5 158 810,49 грн., з ОСОБА_6 190 453,83 грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 просять скасувати оскаржувані рішення та направити справу на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК Українидоговір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, − незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дослідивши докази в справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. 212 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що отримання грошових коштів у позивача відповідачами підтверджується договором позики, останні взяті на себе зобов'язання за цим договором не виконали належним чином, а тому зобов'язані повернути ОСОБА_4 отримані в борг кошти на підставі ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України.

Крім того, суд першої інстанції, що визнано вірним й апеляційним судом, відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не довели належними та допустимими доказами укладання договору позики під впливом тяжких обставин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни чи скасування не встановлено.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на увагу не заслуговують та висновків судів не спростовують.

Матеріали витребуваної справи не свідчать про те, що судами при розгляді даної справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 17 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.О. Савченко

В.П. Гончар

Д.О.Остапчук