У х в а л а

22 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності,

в с т а н о в и л а :

Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 10 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 з підстави спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 листопада 2015 року відмовив у відкритті касаційного провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 з підстави, передбаченої пунктом 5 частини четвертої статті 328 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

11 лютого 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме статті 257, частини першої статті 261, частин другої - п'ятої статті 267, частини другої статті 346, частин другої, четвертої статті 362, статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначених судових рішень, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на:

- ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 листопада 2010 року, 6 грудня 2011 року, 12 січня, 22 лютого і 21 травня 2012 року, 1 лютого і 24 липня 2013 року, 17 лютого, 14 травня, 18 червня, 9 липня і 22 грудня 2014 року, 27 березня, 21 квітня і 21 жовтня 2015 року;

- постанови Вищого господарського суду України від 31 січня і 17 липня 2012 року, 22 березня 2013 року;

- ухвали Верховного Суду України від 27 травня і 25 грудня 2009 року, 6 вересня і 1 грудня 2010 року,

в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказані норми матеріального права.

На підтвердження підстави перегляду ухвалених у справі судових рішень, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на постанови Верховного Суду України від 1 червня 2010 року, 10 жовтня 2012 року, 6 листопада 2013 року і 18 березня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 11 листопада 2015 року, про перегляд якої порушує питання заявниця, касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу з огляду на те, що позивачка звернулась до суду після спливу встановленої частиною четвертою статті 362 ЦК України позовної давності в один рік, про застосування якої під час розгляду справи судом було заявлено відповідачами.

Крім того, касаційний суд погодився і з висновками судів про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо припинення права власності відповідачки ОСОБА_7 на частину квартири, оскільки таке право власності виникло на підставі договору дарування, який є чинним і ніким не оспорений у встановленому законом порядку.

Разом з тим в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих заявницею для порівняння, містяться такі висновки:

- в ухвалах від 4 листопада 2010 року, 12 січня 2012 року і 17 лютого 2014 року касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, зауважив, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права; при цьому зазначені ухвали суду касаційної інстанції жодних висновків щодо застосування норм матеріального права, на які посилається заявниця, не містять;

- в ухвалі від 18 червня 2014 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність перевірити початок перебігу позовної давності та наведені в апеляційній скарзі доводи щодо поважності причин пропуску позовної давності;

- в ухвалі від 9 липня 2014 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, звернув увагу на помилковість висновку апеляційного суду щодо застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 777 ЦК України;

- в ухвалах від 21 травня 2012 року і 24 липня 2013 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо переведення прав та обов'язків покупця за договорами купівлі-продажу з огляду на те, що договори дарування частки у праві спільної часткової власності є удаваними угодами, оскільки укладалися з метою приховати договори купівлі-продажу цієї власності без урахування переважного права інших співвласників на її придбання;

- в ухвалі від 6 грудня 2011 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про наявність правових підстав для захисту порушеного права позивача шляхом переведення на нього прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки власник земельної ділянки порушив переважне право товариства як орендаря (позивача) на отримання у власність орендованої земельної ділянки;

- в ухвалі від 1 лютого 2013 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про відсутність правових підстав для задоволення основного позову з огляду на те, що позивач не обґрунтував своїх вимог щодо усунення йому перешкод у користуванні власністю шляхом примусового виселення відповідачки з незаконно займаної кімнати; натомість касаційний суд погодився з висновками судів про задоволення зустрічних позовних вимог щодо переведення прав та обов'язків покупця і визнання права власності, оскільки відсутні докази письмового повідомлення позивачки (за зустрічним позовом) про намір продавця продати належну йому на праві власності кімнату, відповідно до положень, передбачених частиною другою статті 362 ЦК України;

- в ухвалі від 21 квітня 2015 року касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з рішенням суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог щодо переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, оскільки неотримання продавцем за вказаною ним адресою належним чином надісланого повідомлення не можна розцінювати як відсутність висловленої співвласником згоди на його пропозицію щодо купівлі частки у спільній власності;

- в ухвалі від 22 лютого 2012 року касаційний суд, залишивши без змін судові рішення, погодився з їх висновками про те, що право позивача щодо переважного придбання спірного майна було порушене, оскільки власник цього майна не попередив письмово позивача про намір продати свою частку у спільній частковій власності;

- в ухвалі від 21 жовтня 2015 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу з огляду на те, що відповідач відчуженням належної йому на праві власності квартири іншій особі порушив переважне право позивача як наймача цієї квартири на її придбання;

- в ухвалі від 14 травня 2014 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, звернув увагу на необхідність належно перевірити доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності; крім того, указав на необхідність вирішення апеляційним судом питання про відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою іншого відповідача з огляду на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції стосується його прав та обов'язків;

- в ухвалах від 22 грудня 2014 року і 27 березня 2015 року касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, погодився з висновками судів про порушення переважного права позивачів на придбання спірного майна, оскільки відповідачі не повідомили позивачів про свій намір відчужити належне їм на праві власності майно, чим позбавили їх можливості скористатися своїм переважним правом купівлі спірного майна.

У постановах Вищого господарського суду України, наданих для порівняння, містяться такі висновки:

- у постанові від 31 січня 2012 року касаційний суд, залишивши без змін постанову суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги щодо переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу, оскільки цим договором порушено переважне право співвласника перед іншими особами на купівлю приміщень, передбачене статтею 362 ЦК України, зокрема відсутні докази факту належного повідомлення продавцем інших співвласників про намір продати спірні приміщення;

- у постанові від 17 липня 2012 року касаційний суд, залишивши без змін постанову суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним інвестиційного договору, оскільки посадові особи міської ради були обізнані з його умовами, встановленими статтею 15 Закону України «Про оренду землі»; крім того, безпідставні й посилання на необхідність застосувати визначені у спірному договорі умови щодо позовної давності з огляду на те, що клопотання про поновлення строку позовної давності відповідною особою не заявлялося;

- у постанові від 22 березня 2013 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність дослідження судами правового статусу спірної земельної ділянки, наявності у сільської ради права розпорядження цією земельною ділянкою; крім того, касаційний суд звернув увагу на різні умови застосування позовної давності, визначені ЦК України 2003 року та Цивільним кодексом Української РСР 1963 року.

В ухвалах Верховного Суду України як суду касаційної інстанції містяться такі висновки:

-в ухвалі від 27 травня 2009 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, указав на необхідність перевірити доводи позивача (товариства) про порушення відповідачем положень статті 362 ЦК України щодо: письмового повідомлення позивача як співвласника частки у праві спільної часткової власності про свій намір продати належну йому частку; внесення позивачем на депозитний рахунок вартості майнового паю; пропозиції про придбання спірної частки майнового паю;

- в ухвалі від 25 грудня 2009 року касаційний суд, відмовивши у відкритті касаційного провадження, зазначив, що зміст ухвали апеляційного суду, якою відмовлено в задоволенні заяви про перегляд рішення суду апеляційної інстанції у зв'язку з нововиявленими обставинами, не дає підстав для висновку, що судом при розгляді справи допущені порушення норм процесуального права;

- в ухвалі від 6 вересня 2010 року касаційний суд, залишивши без змін рішення суду апеляційної інстанції, погодився з його висновком про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо переведення прав та обов'язків покупця за договором купівлі-продажу з огляду на те, що продаж відповідачкою своєї частки домоволодіння у праві спільної часткової власності відбувся з порушенням переважного права купівлі, оскільки, всупереч вимогам частини другої статті 362 ЦК України, відповідачка письмово не повідомила позивача як співвласника про намір продати свою частку, із зазначенням ціни та інших умов, на яких вона її продає; крім того, позивачка звернулася до суду за захистом свого порушеного права в межах позовної давності;

- в ухвалі від 1 грудня 2010 року касаційний суд, направивши справу на новий розгляд до суду першої інстанції, звернув увагу на те, що не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; при цьому зазначив, що допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення спору.

Отже, порівняння наведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суди касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим регулюванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшли протилежних висновків щодо заявлених вимог.

Крім того, відсутні й підстави для перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року у зв'язку з її невідповідністю викладеним у постановах Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року, 6 листопада 2013 року, 18 березня 2015 року висновкам, оскільки судове рішення, про перегляд якого подано заяву, не суперечить висновкам цих постанов.

Постанова Верховного Суду України від 1 червня 2010 року не може слугувати прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки її ухвалено за результатами розгляду скарги у зв'язку з винятковими обставинами, а тому не є судовим рішенням в розумінні пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про переведення прав покупця за договором купівлі-продажу частини квартири та припинення права власності за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2015 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2015 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді : Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема