Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/5667/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодіна Л.В.
Провадження № 22-ц/778/2802/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» червня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Мельник З.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки дійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 15 січня 2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала від нього в борг 10 000 гривень строком на 6 місяців під 6 % щомісячних з 15 січня 2012 року по 15 липня 2012 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 15 січня 2012 року.

Крім того, 26 лютого 2012 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 отримала від нього в борг 10 000 гривень строком на 6 місяців та зобов'язалася повернути позичені кошти до 26 серпня 2012 року. Факт передачі грошових коштів підтверджується розпискою від 26 лютого 2012 року.

У зазначений в розписках термін відповідач позичені грошові кошти не повернула. Він неодноразово звертався до ОСОБА_3 з проханням повернути борг, проте відповідач ухиляється.

Вважає, що з відповідача підлягає стягненню за договором позики за розпискою від 15 січня 2012 року 29154,55 грн., яка складається з: 13600 грн. сума основного боргу, 4495,35 грн. пеня, 9896,70 грн. інфляційні втрати, 1162,50 грн. 3% річних; за договором позики за розпискою від 26 лютого 2012 року 21364,85 грн., яка складається з: 10000 грн. сума основного боргу, 3305,35 грн. пеня, 7245 грн. інфляційні втрати, 814,50 грн. 3% річних.

На підставі зазначеного просив стягнути з відповідача суму боргу за договорами позики в розмірі 50 519 грн. 40 коп., суму сплаченого судового збору в розмірі 505 грн. 20 коп.

В листопаді 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки дійсним.

В обґрунтування вимог зазначила, що 15 січня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошових коштів в сумі 10 000 грн. строком на 6 місяців. В якості підтвердження укладання договору ОСОБА_3 надала і власноручно написану розписку від 15 січня 2012 року про отримані кошти. В зазначеній розписці вона виступила гарантом виконання позичальником своїх зобов'язань та була зазначена як поручитель.

26 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 також було укладено договір позики грошових коштів в сумі 10000 грн. строком на 6 місяців. В якості підтвердження укладання договору ОСОБА_3 надала власноручно написану розписку від 26 лютого 2012 року про отримані кошти. В зазначеній розписці вона також виступила гарантом виконання позичальником своїх зобов'язань та була зазначена як поручитель.

На підставі зазначеного просила визнати договори поруки, укладені 15 січня 2012 року та 26 лютого 2012 року між нею та ОСОБА_3, дійсними.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2015 року обєднано вказані позовні заяви.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 15 січня 2012 року у загальному розмірі 21 609 грн. 97 коп., яка складається з наступного: суми основного боргу в розмірі 10 000 грн., 6% щомісячних за період з 15 січня 2012 року по 15 липня 2012 року в розмірі 3 600 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення в період з 16 липня 2012 року по 20 травня 2015 року 853 грн. 97 коп. та інфляції 7 156 грн..

В частині заявлених позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відносно стягнення грошової суми за договором позики за розпискою від 26 лютого 2012 року відмовлено.

Позов ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики частково, суд першої інстанції вірно посилався на положення статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, якими визначено поняття договору позики, форма договору позики та обов'язок позичальника повернути позику та на приписи статей 526, 625 ЦК України - якими встановлено загальні умови виконання зобов'язання та відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

При цьому суд виходив з того, що у відповідності до розписки від 15 січня 2012 року ОСОБА_3взяла в борг у ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 10 000 грн. строком на 6 місяців із сплатою 6% щомісячно та зобовязанням їх повернення до 15.07.2012 року ( а.с.7).

Оригінал вищезазначеної розписки від 15 січня 2012 року, який знаходиться у позивача ОСОБА_4, суд першої інстанції оглядав в судовому засіданні 27.04.2016 року (журнал судового засідання 27.04.2016 року, а.с.86).

Факт написання сторонами розписки про отримання позики та підписи позичальника ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на розписці від 15 січня 2012 року сторони підтвердили і в судовому засіданні апеляційного суду 21 червня 2016 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За приписами ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Два основних доводи апеляційної скарги суперечать один одному:

-перший полягає в тому, що ОСОБА_3 вказує на безгрошовість договору позики і зазначає, що за даним договором позики вона грошей не отримувала, а ці кошти вона отримувала від ОСОБА_5,

-другий - ОСОБА_5, яка виступає в якості поручителя за договором позики, повинна нести солідарну відповідальність.

За вимогами ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими доказами.

Стаття 1051 ЦК України передбачає можливість оспорення договору позики за безгрошовістю на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Але якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Зі змісту абзацу другого ч.1 ст. 218 ЦК України вбачається, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, але не може доводитися показаннями свідків.

Суд повно і всебічно дослідив обставини справи, пояснення та заперечення сторін, дав належну оцінку всім наданим суду доказам в їх сукупності та дійшов до правильного висновку про те, що видана відповідачем позивачу розписка в розумінні положень Цивільного кодексу є доказом укладення сторонами договору позики в письмовій формі, а також доказом факту передачі грошової суми позичальнику. Наявність оригіналу розписки у кредитора, який залучено до матеріалів справи, свідчить про існування невиконаного зобов'язання відповідачем. Тому суд обґрунтовано частково задовольнив позовні вимоги та стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу, виходячи з того, що сторонами був встановлений розмір одержання процентів, а саме 6% від суми позики в розмірі 10 000 грн. на строк з 15.01.2012 року по 15.07.2012 року, тобто на 6 місяців, розрахунок 3% (трьох процентів річних) за договором позики від 15.01.2012 року становить: 853,97 грн. за період 1039 днів (з 16.07.2012 року по 20.05.2015 року), а інфляційні втрати за весь період заборгованості становлять 7 156 грн.

Суд правомірно відмовив в задоволенні вимог в частині стягнення пені, вказавши, що зміст договору не містить обов`язку позичальника по грошовому зобов`язанню у вигляді неустойки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 26.02.12 року, оскільки за змістом розписки правовідносини склались між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.39).

Статтею 547 ЦК України передбачено, що правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

За положеннями ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки дійсним, суд правомірно зазначив в рішенні, що розписка від 15 січня 2012 року в якій зазначено «поручитель ОСОБА_5Г.» не може вважатись договором поруки, оскільки не містить обовязків та обєму відповідальності поручителя в розумінні вимог ст.ст.547, 553 ЦК України.

Посилаючись на часткове виконання грошових зобовязань ОСОБА_3 перед ОСОБА_4 за борговими розписками від 15.01.2012 року та 26.02.2012 року, як на підтвердження прийняття пропозиції щодо укладання договору поруки, ОСОБА_5 не надає доказів щодо цих обставин, що є її обовязком в розумінні вимог ст.10, 60 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов.

Матеріали справи не містять позовної заяви ОСОБА_7, в який би позивач змінювала підстави або предмет позову.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання договору поруки дійсним.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі

Керуючись ст., ст. 307, 308, 313, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 27 квітня 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: