Ухвала

іменем україни

06 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідно до укладеного договору від 12 березня 2007 року № IFXRRX07750031 ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 1 761 грн 58 коп. зі сплатою процентів за користування кредитним лімітом у розмірі 12 % на рік та кінцевим терміном повернення до 12 березня 2008 року. Зобов'язання за даним договором було забезпечено порукою за договором від 20 жовтня 2010 року № 167, укладеним із Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»). Відповідач ОСОБА_3 порушив умови укладеного договору, у зв'язку з чим станом на 25 січня 2014 року у нього виникла заборгованість у розмірі 31 518 грн 42 коп.

Враховуючи вищевикладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 21 518 грн 42 коп., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200 грн, судові витрати у справі та стягнути солідарно з відповідачів 10 тис. грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій не відповідають наведеним нормам процесуального права.

Судом установлено, що відповідно до заяви від 12 березня 2007 року № IFXRRX07750031 ОСОБА_3 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 1 761 грн 58 коп. зі сплатою 12 % річних за користування кредитним лімітом та кінцевим терміном повернення до 12 березня 2008 року.

Зобов'язання за вказаним кредитним договором забезпечено порукою ПАТ «А-Банк» за відповідним договором поруки від 20 жовтня 2010 року № 167.

У зв'язку з порушенням позичальником ОСОБА_3 умов кредитного договору утворилася заборгованість, яка станом на 25 січня 2014 року складає 31 518 грн 42 коп., із яких: 9 159 грн 05 коп. - заборгованість за кредитом; 43 грн 16 коп. - заборгованість за процентами за користуванням кредитом; 20 339 грн 14 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 477 грн 07 коп. - штраф (процентна складова).

Також установлено, що відповідно до розділу «Банківські послуги» вищевказаної заяви про надання кредитних коштів картка діє 12 місяців, а відповідно до п. 2.1 розділу 2 «Умови та порядок надання кредиту» строк і термін повернення кредиту визначені в заяві.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що строк дії платіжної картки, виданої позивачем відповідачу на виконання умов договору про надання кредиту, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою закінчився 12 березня 2008 року та початком перебігу строку позовної давності є 13 березня 2008 року, який сплив 12 березня 2011 року, а до суду з цим позовом банк звернувся 06 березня 2014 року, тобто із пропущенням строку позовної давності.

Крім того, суд виходив із відсутності підстав для стягнення кредитної заборгованості із поручителя ПАТ «А-Банк», оскільки договір поруки із ним укладено після закінчення дії основного договору - 20 жовтня 2010 року.

Однак неможливо погодитися із вказаними висновками судів з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України установлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тлумачення цієї норми, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (синонім «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовну давність.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна, є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізу норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність не може застосовуватися за жодних обставин, оскільки можливість її застосування пов'язується лише з наявністю про це заяви сторони у спорі.

Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Така правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1844цс15, які відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Проте вищевказані положення закону залишилися поза увагою суду, як і та обставина, що у матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності, подана до винесення місцевим судом рішення, відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд не звернув уваги на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, не перевірив у достатньому обсязі доводів апеляційної скарги та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Оскільки усупереч вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України суди першої й апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак