РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2016 року м. Токмак

Токмацький районний суд Запорізької області суд в складі: головуючого судді Погрібної О.М. при секретарі Мацинській О.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Токмак цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Токмацький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту смерті,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, заінтересована особа Токмацький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, звернулася до суду в порядку ст.257-1 ЦПК України з заявою, в якій просить встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлого 22.08.2016 року в м. Маіївка Донецької області. В обґрунтування заяви посилається на те, що на даний час проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою від 22.10.2014 р. № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, до жовтня 2014 року разом з чоловіком ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. В серпні 2016 року ОСОБА_2 виїхав до м. Макіївка, Донецької області і через хворобу, 22.08.2016 року помер. 23 серпня 2016 року їй було видано довідку про причину смерті № 460 від 23.08.2016 р. та свідоцтво про смерть серії ДНР № 039333 від 24.08.2016 року, але ці документи засвідчені печаткою з зазначенням так званої «Донецької народної республіки». Чоловіка вона поховала 25.08.2016 року. На підставі вищевикладених обставин, рідна тітка померлого ОСОБА_3 звернулася до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з метою отримання свідоцтва про смерть її чоловіка. Але у проведенні державної реєстрації смерті було відмовлено, у зв'язку з тим, що для підтвердження факту смерті ОСОБА_2 пред'явлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, що підтверджується відмовою у проведенні державної реєстрації смерті № 403/02/04/06-105 від 30.08.2016 року. Таким чином, в позасудовому порядку вона не має можливості отримати свідоцтво про смерть чоловіка. Встановлення факту смерті чоловіка необхідне для отримання допомоги на поховання.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, просила заяву задовольнити.

Представник заінтересованої особи - Токмацький міській відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності, заперечень проти заяви ОСОБА_1 не висловив.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» затверджено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, згідно з додатком 1. До вищевказаного переліку також включене місто Макіївка Донецької області.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п. 7 ст. 273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п. 4 ст. 273 ЦПК і полягає у зясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК.

В свою чергу, вимогами частини 1 статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Відповідно до п.п. 1 п. 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом МЮУ 18.10.2000 № 52/5 (у ред. Наказу МЮУ 24.12.2010 № 3307/5) передбачено, що підставою для державної реєстрації смерті є: 1) лікарське свідоцтво про смерть, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 2) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоровя України від 08.08.2006 № 545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 за № 1150/13024; 3) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; 4) рішення суду про оголошення особи померлою; 5) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; 6) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; 7) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

З матеріалів справи вбачається, що заявник ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-НО № 300747, виданим Радянським відділом ЗАГС м. Макіївка Донецької області від 06.11.1975 року.

ОСОБА_1 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується довідкою від 22.10.2014 р. № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, тому заяву про встановлення факту смерті підсудна Токмацькому районному суду Запорізької області.

22.08.2016 року ОСОБА_2 помер м. Макіївка Донецької області, що підтверджується лікарськім свідоцтвом про смерть за № 460 від 22.08.2016 року, довідкою про причину смерті за № 460 від 22.08.2016 року, де причиною смерті зазначено: інтоксикація, злоякісне новоутворення шлунку та свідоцтвом про смерть серії ДНР № 039333 від 24.08.2016 року, однак вказані документи засвідчені печаткою з зазначенням, так званої «Донецької народної республіки».

ОСОБА_3 звернулась до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області з метою отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_2, де їй було відмовлено у реєстрації смерті ОСОБА_4, оскільки заявником представлено документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Враховуючи, що надані заявником ОСОБА_1 лікарське свідоцтвом про смерть за № 460 від 22.08.2016 року, довідка про причину смерті за № 460 від 22.08.2016 року, де причиною смерті зазначено: інтоксикація, злоякісне новоутворення шлунку та свідоцтво про смерть серії ДНР № 039333 від 24.08.2016 року, засвідчені печаткою з зазначенням, так званої «Донецької народної республіки», не можуть бути прийняті органом державної реєстрації актів цивільного стану у якості підтвердження факту смерті ОСОБА_2, отримати свідоцтво про смерть чоловіка на бланку українського зразка у м. Макіївка Донецької області в період його тимчасової окупації вочевидь неможливо, необхідно застосувати інші механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту прав, свобод і законних інтересів заявника.

При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Відповідно до розяснень п. 18 Постанови Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.98) передбачено, що рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не замінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання.

Згідно зі ст.14 ЦПК України рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обовязковим для органів, які реєструють такі факти або оформляють права, що виникають у звязку із встановленим судом фактом.

Встановлення факту смерті ОСОБА_2 має для ОСОБА_1 юридичне значення, так як дозволяє реалізувати права, які виникають після смерті ОСОБА_2

ОСОБА_1 є громадянкою України, її відносини із померлим громадянином України ОСОБА_2 підтверджені свідоцтвом про шлюб серії 1-НО № 300747, виданим Радянським відділом ЗАГС м. Макіївка Донецької області від 06.11.1975 року.

Заявник не має документу, передбаченого діючим законодавством України, для реєстрації смерті свого чоловіка ОСОБА_2, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що обставини, викладені заявником у заяві в обґрунтування своїх вимог є достовірними, підтверджені письмовими доказами, сумніву у суду не викликають і вважаються судом доведеними, у зв'язку із чим заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 підлягає задоволенню.

У відповідності до ч. 4 ст. 257-1, п.8 ч.1 ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 14, 209, 212, 214-215, 256, 257, 294 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Заяву ОСОБА_1, заінтересована особа: Токмацький міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, про встановлення факту смерті - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_4, який помер 22 серпня 2016 року в місті Макіївка Донецької області, Україна.

Відповідно ч. 4 ст. 257-1, п.8 ч.1 ст. 367 ЦПК України, допустити рішення до негайного виконання.

Відповідно ч. 5 ст. 257-1 ЦПК України копію рішення невідкладно надіслати до Токмацького міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: