Справа № 495/1649/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
10 травня 2016 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.
при секретарі судового засідання: Чумаченко О.О.
за участю представників сторін:
від позивача: не з'явився
від відповідачів: не з'явилися
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 495/1649/16-ц
за позовом Дачного кооперативу «Комунстрой-1»
- Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області
про визнання недійсним договору дарування, касування реєстрації права власності
09.03.2016 року Дачний кооператив «Комунстрой-1» (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з позовною заявою до ОСОБА_1 (далі по тексту відповідач-1), ОСОБА_2 (далі по тексту відповідач-2) та Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області (далі по тексту відповідач-3) про визнання недійсним договору дарування, касування реєстрації права власності (а.с.1-5).
Так, позивач просить суд:
- визнати недійсним договір дарування від 27.03.2012 року серії ВРР № 230783, зареєстрований 28.03.2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 611 та договір дарування від 27.03.2012 року серії ВРР № 230782, зареєстрований 28.03.2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 609, посвідчених приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, по 1/2 частині на дачний будинок за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, дачний кооператив «Комунстрой-1», будинок № 61;
- скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на дачний будинок за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, дачний кооператив «Комунстрой-1», будинок № 61, за реєстраційним номером майна 35112990.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 11.03.2016 року було відкрито провадження по цивільній справі №495/1649/16-ц за позовною заявою Дачного кооперативу «Комунстрой-1» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про визнання недійсним договору дарування, касування реєстрації права власності. Справу призначено до розгляду (а.с.25).
Позивач ДК «Комунстрой-1», в судове засідання не зявився, але від директора ОСОБА_5, на адресу суду надійшла заява, згідно якої він просить суд провести розгляд справи за відсутності представника ДК «Комунстрой-1» та задовольнити позовні вимоги. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.35).
Відповідач-2 ОСОБА_2, у судове засідання не зьявилась, але подала до суду заяви, згідно яких не заперечує проти задоволення позовних вимог ДК «Комунстрой-1» та просить суд розглянути справу за її відсутності (а.с.36, 44).
Представник відповідача-3 Б-Дністровського МУЮ Одеської області, відзив або заперечення на позовну заяву ДК «Комунстрой-1» до суду не надав та в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судових засідань, що підтверджується наявними в матеріалах справи відповідними розписками (а.с.32, 43).
Відповідач-1 ОСОБА_1, відзив або заперечення на позов ДК «Комунстрой-1» до суду не надав та в судові засідання не з'явився без поважних причин, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких клопотань не заявляв, хоча був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду.
Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було надіслано запит до Відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області щодо доступу до персональних даних ОСОБА_1(а.с.26).
Згідно відповіді № 1136-1, що надійшла від Білгород-Дністровського РВ ГУ ДМС, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований з 14.05.2009 року за адресою: Одеська область, Біляївський район, село Нерубайське, вулиця Хаджибейська, будинок 28 А(а.с.42).
Відповідно до ч.5 ст.74 Цивільного процесуального кодексу України, судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через курєрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.
Так, ухвала суду про призначення слухання справи, судові повістки, а також копія позовної заяви ДК «Комунстрой-1» з додатками до неї були надіслані на адресу ОСОБА_1 (Одеська область, Біляївський район, село Нерубайське, вулиця Хаджибейська, будинок 28 А), яка наявна в матеріалах справи та за якою він зареєстрований. Між тим, вказані документи з зазначеної адреси були повернуті до суду без вручення адресату у зв'язку із закінченням терміну зберігання (а.с.46-47).
Згідно із ч.2 ст.77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Згідно із ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно із ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більше як на пятнадцять днів.
Враховуючи викладені обставини, норми чинного законодавства та ті факти, що відповідач-1 та відповідач-3 в жодне судове засідання не зявилися, будь-яких клопотань не заявляли, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, позивач в судове засідання не зявився, але просив розглянути справу без їх присутності та проти винесення заочного рішення не заперечував, відповідач-2 в судові засідання не зявився, але просив розглянути справу без його присутності, строк розгляду справи, відповідно до ст.157 Цивільного процесуального кодексу України, закінчився і ніхто із сторін не заявив клопотання про його подовження, суд вважає за можливе і необхідне, у відповідності до ч.4 ст.169, ч. 1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України, розглянути справу без участі сторін або їх представників, на підставі наявних та достатніх для розгляду матеріалів справи.
У відповідності до ч.2 ст.197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши позовну заяву ДК «Комунстрой-1», вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, в ході здійснення ДК «Комунбуд» перевірки законності фактичної забудови земельних ділянок на території кооперативу було встановлено, що ОСОБА_1 самочинно збудовано дачний будинок № 61, який в цілому складається з дачного будинку літ. «А», загальною площею 227,8 кв.м., житлової мансарди літ. «А1», альтанки літ. «Б», господарського блоку літ. «В», вбиральні-душової літ. «Г», навісу літ. «Д», господарського блоку літ. «Є», тераси літ. «а», тераси літ. «а1», споруд № 1 - хвіртки, споруди № 2 - огорожі, споруди № 3 - водопроводу, споруди № 4 - каналізації, споруди № 5 - вигрібної ями, споруди № 6 - огорожі, споруди № 7 - воріт, що розташовані за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, Лиманський район, дачний кооператив «Комунстрой-1», земельна ділянка №61.
З метою визнання права власності на зазначене будівництво ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду із позовом, який заочним рішенням Білгород-Дністровського суду від 09.09.2011 року у справі № 2-4262/11 задоволений (а.с.19).
Не погодившись із зазначеним рішенням, Білгород-Дністровською міжрайонною прокуратурою було подано апеляційну скаргу, яку 09.10.2012 року апеляційним судом Одеської області задоволено, рішення суду першої інстанції - скасовано, у задоволенні позову про визнання права власності на самочинне будівництво відмовлено (а.с.20).
Рішенням зазначених судів також був зафіксований факт здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва зазначеної споруди.

Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Частиною 1 ст.376 Цивільного кодексу України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, за загальними правилами особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В силу ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво, якщо воно збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі. Не може вважатися наданням земельної ділянки акт вибору, або лише рішення органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою або для розробки проекту забудови. У п.6 зазначеної Постанови вказано, що таке самочинне будівництво не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та продажу.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом «Про регулювання містобудівної діяльності» (дозвільний документ статті 35-37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того обєкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Відповідно до п.12 (абз.12) Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобовязані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до п.21 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст.376 ЦК України при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обовязковим (стаття 7 Закону України «Про архітектурну діяльність», стаття 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Містобудівельна документація повинна бути узгоджена з: управлінням архітектури та містобудівництва, органами державного санітарного та пожежного нагляду, управлінням екологічної безпеки, управлінням інженерного захисту території міста, органами ДАІ МВС, а також іншими організаціями, вказаними у завданні на проектування.

Статтею 12 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що до компетенції органів місцевого самоврядування у сфері містобудування на їх території належить право затвердження місцевих містобудівних програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації; внесення змін у зазначені документи за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури відповідно законодавства.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації такого майна.

При цьому, рішенням Затоківської селищної ради від 29.03.2012 року ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку технічної документації, що посвідчує право на земельну ділянку площею 0,0471 га для індивідуального дачного будівництва на ділянці № 61 в ДК «Комунстрой-1» у смт. Затока, м. Білгород-Дністровського, Одеської області.

Разом з тим, відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Відповідно до ч.9 ст.118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обовязкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Проте, на даний час рішення про затвердження такого проекту та передачу земельної ділянки у власність селищною радою не приймалось.

Крім того, встановлено, що в період чинності рішення Білгород-Дністровського суду від 09.09.2011 року у справі № 2-4262/11 ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 спірний дачний будинок договором дарування від 27.03.2012 року серії ВРР № 230783, зареєстрованого 28.03.2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 611 (подарована 1/2 частка) та договором дарування від 27.03.2012 року серії ВРР №230782, зареєстрованого 28.03.2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 609 (інша 1/2 частка), посвідчених приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Водночас, враховуючи, що ОСОБА_1 згідно рішення апеляційного суду від 09.10.2012 року втратив право власності на дачний будинок, зазначений договір дарування підлягає визнанню недійсним.

Згідно з п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

При цьому, державна реєстрація права власності за ОСОБА_2 підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обовязковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Статтею 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» зазначено, що система органів державної реєстрації складає спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав.

Держателем Державного реєстру прав є спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України.

Статтею 8 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що орган державної реєстрації прав: проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації; забезпечує ведення Державного реєстру прав; надає інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом; забезпечує облік безхазяйного нерухомого майна; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до п.5 ч.1 та п.2 ч.2 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» держана реєстрація прав і обтяжень здійснюється на підставі рішень судів, що набрали законної сили.

Згідно з ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до п.2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.12.2011 року № 3502/5, для внесення записів про скасування державної реєстрації прав, скасування записів Державного реєстру прав заявник подає рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, та копії документів, визначених у пункті 2.3 цього розділу.

Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди) (ч.1, п.п. 8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ст.1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст.212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України).

Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про часткову законність, обґрунтованість та правомірність позовних вимог Дачного кооперативу «Комунстрой-1» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про визнання недійсним договору дарування, касування реєстрації права власності, у зв'язку з чим такий позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 203-204, 215-216, 236, 316-317, 321, 328, 334, 392, 398 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 157, 169, 197, 208, 209, 212-215, 218, 224-228 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву Дачного кооперативу «Комунстрой-1» до ОСОБА_4, ОСОБА_2, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області про визнання недійсним договору дарування, касування реєстрації права власності задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування від 27.03.2012 року серії ВРР № 230783, зареєстрований 28.03.2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 611 та договір дарування від 27.03.2012 року серії ВРР № 230782, зареєстрований 28.03.2012 року у Реєстрі прав власності на нерухоме майно за № 609, посвідчених приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, по 1/2 частині на дачний будинок за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, дачний кооператив «Комунстрой-1», будинок № 61;

Скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на дачний будинок за адресою: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, смт. Затока, дачний кооператив «Комунстрой-1», будинок № 61, за реєстраційним номером майна 35112990.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В.В. Мишко