Справа № 361/5304/15-ц Головуючий у І інстанції Дутчак І. М.
Провадження № 22-ц/780/2312/16 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 26 23.05.2016
УХВАЛА

Іменем України

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого:Березовенко Р.В.,
суддів:Верланова С.М., Приходька К.П.,
при секретарі:Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики, інфляційних втрат, процентів за користування чужими грошима і штрафу, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики, інфляційних втрат, процентів за користування чужими грошима і штрафу.

В обґрунтування позову вказувала, що 01 червня 2012 року вона і ОСОБА_5 уклали договір позики, за умовами якого остання позичила у неї грошові кошти в розмірі 35 191 грн., які остання зобов'язувалася повернути їй у строк до 01 грудня 2014 року.

Проте своїх зобов'язань належним чином повністю не виконала, суму позики в розмірі 32 461 грн. їй не повернула.

Зазначала, що крім зазначеної суми позики, відповідно до вимог ст. ст. 625, 1048, 1050 ЦК України за період з 01 грудня 2014 року по 09 вересня 2015 року відповідач повинна сплатити на її користь ще інфляційні втрати в розмірі 13 741 грн. 16 коп., проценти від суми позики в розмірі 6 319 грн. 67 коп., а також згідно із п. 5.1 договору позики штраф у розмірі 10 557 грн. 30 коп.

Уточнивши позовні вимоги, остаточно просила стягнути з ОСОБА_5 на свою користь суму боргу за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 63 079 грн. 13 коп., з яких: 32 461 грн. - сума неповернутої позики, 13 741 грн. 16 коп. - інфляційні втрати, 6 319 грн. 67 коп. - проценти від суми позики, 10 557 грн. 30 коп. - штраф.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2016 року позовні вимоги було задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 01 червня 2012 року в розмірі 63 079,13 грн., з яких: 32 461 грн. - сума позики, 13 741,16 грн. - інфляційні втрати, 6 319,67 грн. - проценти від суми позики, 10 557,30 грн. - штраф.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 червня 2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було укладено договір позики.

За умовами п. п. 1.1, 2.1, 3.1, 3.2, 4.1 цього договору ОСОБА_6 передає у власність ОСОБА_5 готівкою грошові кошти в сумі 35 191 грн., строком на 30 календарних місяців, які ОСОБА_5 зобов'язувалася повернути ОСОБА_6 в останній день вказаного строку, тобто до 01 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 5.1 договору позики передбачено, що у випадку неповернення позики у день, встановлений пунктом 3.2 цього договору, тобто до 01 грудня 2014 року, позичальник зобов'язується крім основного боргу сплатити штраф у розмірі 30 % від суми позики.

ОСОБА_6 свої зобов'язання за укладеним 01 червня 2012 року договором позики виконала повністю, передала відповідачу ОСОБА_5 строком до 01 грудня 2014 року грошові кошти в розмірі 35 191 грн., про що свідчить укладення та підписання ними цього договору.

У порушення умов даного договору ОСОБА_5 своїх зобов'язань за цим договором належним чином не виконала, зазначену суму позики у вказаний строк ОСОБА_6 повністю не повернула.

Факт не виконання у повному обсязі своїх зобов'язань за договором позики відповідач ОСОБА_5 підтвердила у поданих нею до суду запереченнях проти позову.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Задовольняючи позовні вимоги, в частині стягнення основного боргу, суд першої інстанції керувався ст.ст. 526, ч.1 ст.530, 610, ч.1 ст.1046, ч.1 ст. 1049 ЦК України та виходив з того, що оскільки позивачу залишилася неповернутою сума позики в розмірі 32 461 грн., при цьому місцевий суд, врахував квитанції на ім»я відповідача про перерахування нею позивачу коштів на загальну суму 2 730 грн., позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та доведеними.

Також суд першої інстанції зазначав, що оскільки п. 5.1 договору позики передбачено, що у випадку неповернення позики у день, встановлений пунктом 3.2 цього договору, тобто до 01 грудня 2014 року, позичальник зобов'язується крім основного боргу сплатити штраф у розмірі 30 % від суми позики, вимоги щодо стягнення із відповідача на користь позивача штрафу в розмірі 10 557 грн. 30 коп. є обгрунтованими і підлягають до задоволення.

Крім того, суд першої інстанції вважав доведеними та обгрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача відсотків за користування грошовими коштами та індексу інфляції і враховуючи облікову ставку НБУ та індекс інфляції стягнув з ОСОБА_5 за період із 01 грудня 2014 року по 09 вересня 2015 року проценти за користування сумою позики в розмірі 6 319,67 грн. та інфляційні втрати за цей же період у розмірі 13 741,16 грн., оскільки такі вимоги грунтуються на нормах ст.ст. 625, 1048 ЦК України.

З такими висновками погоджується судова колегія, виходячи з наступного.

Враховуючи вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов2язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

На підставі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у такій самій кількості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

При розгляді справи № 6-63цс13 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

У ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою ним у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив витконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Отже, аналізуючи наведені вище норми права, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги стосовно необхідності допиту свідків, що можуть підтвердити обставини, які стосуються укладення договору позики та передачі коштів, то вони колегією суддів розцінюються критично, оскільки відповідно до ст.1051 ЦК України, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником від позикодавця або були отримані у меншій кількості.

Також, не спростовують висновків суду першої інстанції і розцінюються колегією суддів критично, доводи апеляційної скарги, щодо існування заборгованості у значно меншому розмірі (15 951 грн.), оскільки сестра відповідачки ОСОБА_7, також погашала зазначений борг від імені відповідачки, на підтвердження чого надала відповідні платіжні документи, оскільки з наданих квитанцій на переказ готівки ( а.с.31-48) на ім»я ОСОБА_7В.( ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_9В.) не вбачається, що дані грошові кошти перераховувалися саме на виконання умов цього договору позики, а між ОСОБА_7 та позивачкою не існувало інших правовідносин.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не спростував обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про стягнення відповідних грошових коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно встановив фактичні обставини справи, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Р.В.Березовенко

Судді: С.М.Верланов

К.П.Приходько