Справа № 278/4583/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЯМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.

секретаря с/з - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання недійсними заповітів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 16 липня 2013 року померла ОСОБА_7, бабуся позивача. Після відкриття спадщини позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому було відмовлено в звязку з тим, що існують заповіти померлої від 05 липня 2013 року та 15 липня 2013 року, які позивач вважає, не відповідають волевиявленню померлої, так як остання мала похилий вік, часто хворіла та, на думку позивача, на момент вчинення правочинів не могла усвідомлювати значення своїх дій, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач та його представник позов підтримали з підстав зазначених в ньому.

Відповідач та її представник позов не визнали та просили відмовити в задоволенні позову за безпідставністю, пояснивши суду, що ОСОБА_7 висловила свою волю, зробивши заповідальне розпорядження на користь відповідача, оскільки не мала наміру залишати своє майно онуку, який не доглядав за померлою.

Третя особа та її представник позов не визнали та вважають, що необхідно відмовити в його задоволенні, оскільки позивачем не надано належних доказів на його обґрунтування.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 16 липня 2013 року в смт.Озерне, Житомирського району, Житомирської області, у віці 82 роки померла ОСОБА_7, про що в Книзі реєстрації смертей зроблено актовий запис №55 (а.с.12). ОСОБА_7 є бабусею позивача, що підтверджується свідоцтвами про народження. За життя ОСОБА_7 05 липня 2013 року розпорядилася належною їй на праві власності квартирою №37, яка знаходиться в смт.Озерне, Житомирського району, Житомирської області, вулиця Авіаційна, буд.12 на користь ОСОБА_5, а 15 липня 2013 року на випадок своєї смерті розпорядилася належним їй рухомим та нерухомим майном заповіла ОСОБА_5, про що свідчать відповідні заповіти, посвідчені нотаріально (а.с.130-131).

Відповідно до вимог ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч.1 п.16 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України суд відповідно до ст.145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертно судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (ч.3 п.16 постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 р.).

Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України).

Отже, виходячи з наведеного, саме висновок експертизи може свідчити про психічний стан померлої на момент посвідчення оспорюваного заповіту.

Відповідно до акту судово-психіатричної експертизи №286-2014 від 14 липня 2014 року ОСОБА_7 з липня 2009 року і до дня своєї смерті (16.07.2013 року) страждала на виражену деменцію судинного ґенезу, з синдромами порушеної психіки (тривожно-параноїним синдромом) та свідомості. Діагноз відповідає критеріям шифру F 01.84 міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду. Наявні у неї розлади психіки на той час (маячна симптоматика, прогресуюче зниження памяті та інтелекту, порушення емоційно-вольової сфери, когнітивних та критичних здібностей) були також ускладнені соматичним неблагополуччям (ІХС, стенокардія напруги, ФК-ІІІ, атеросклеротичний кардіосклероз, комбінована мітрально-аортальна вада, постійна форма фібриляції передсердь, СН-ІІБ-ІІІ ст.).

ОСОБА_7 на час вчинення заповітів (05.07.2013 року та 15.07.2013 року страждала на виражену деменцію судинного ґенезу, з синдромами порушеної психіки (тривожно-параноїдний синдром) та свідомості. Діагноз відповідає критеріям шифру F 01.84 міжнародної класифікації хвороб 10 перегляду. В силу наявних у неї психічних розладів на час вчинення обох заповітів (05.07.2013 року 15.07.2013 року) не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.161-164).

Допитаний експерт ОСОБА_8 пояснив, що хвороба у ОСОБА_7 була невиліковна, під час її протікання є періоди тимчасового відлуння. Діагностувати хворобу міг тільки лікар психіатр, не спеціаліст візуально не визначить, що особа хворіє на даний вид захворювання. За таких обставин ОСОБА_6 при посвідченні угод не могла визначити психічний стан останньої. При проведенні експертизи аналізу піддавалась динаміка захворювання, яка носила прогресивний характер.

Свідок ОСОБА_9 дала покази, що дійсно нею було заповнено медичну картку ОСОБА_7 та діагноз може поставити тільки лікар психіатр.

Покази свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 та інших, які допитані в судових засіданнях, не можуть спростовувати висновок експерта, так як не є компетентними в цій галузі.

Свідок ОСОБА_14, допитана в судовому засіданні, надала суду свідчення про те, що підписати заповіт останню попросила мати відповідачки зранку на базарі та взяла її паспорт, ОСОБА_7 не просила її підписувати заповіт, вголос заповіт їй ніхто не читав та особисто вона заповіт не читала, в момент підпису заповіту ОСОБА_7 лежала із закритими очима і нічого не говорила. Свідки, при яких посвідчувався заповіт, також надали свідчення в судовому засіданні, що заповіт не читали, підписали заповіт і через пять хвилин пішли додому, паспорта у останніх на базарі взяла мати відповідачки із зазначенням того, що на її дочку оформлюється заповіт на все майно ОСОБА_7

Медична картка хворої не є предметом спору, а тому не може ставиться питання щодо дослідження даних карток, оскільки ні сторони по справі, ні суд не має в медичній галузі відповідної освіти та компетенції. Суд не в праві давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. (ОСОБА_15 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування").

В матеріалах справи відсутні докази, які б давали підстави сумніватися в правильності та обєктивності вказаного висновку, оскільки він зроблений на підставі детального дослідження записів в медичній документації стосовно стану померлої та інших документів, що знаходяться в матеріалах справи.

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповіт є особистим розпорядженням фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ч.3 ст.203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як підтверджено свідком ОСОБА_14 в судовому засіданні, що ОСОБА_7 не просила її підписувати заповіт, а лежала на ліжку із закритими очима, підписати заповіт попросила мати відповідачки. Дані обставини підтверджують, що волі ОСОБА_7 на складання заповіту 15.07.2013 року не було, а це була воля матері відповідачки по справі.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом лише двох категорій осіб, а саме: самої особи, що вчинила правочин, та у разі її смерті інших осіб, чиї цивільні право або інтереси порушені. У другому випадку особа, що звернулася із таким позовом, повинна відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України довести факт того, що фізична особа вчинила правочин у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, оспорюваним правочином порушено права такої особи та її цивільні права або інтереси належними, достатніми та допустимими доказами.

Статтею 1257 ЦК України чітко встановлено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що є підстави для визнання недійсними заповітів від 05 липня 2013 року та 15 липня 2013 року здійснені ОСОБА_7

Керуючись ст.ст. 14, 209, 215, 218, 221-223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати заповіт ОСОБА_7 від 05 липня 2013 року на користь ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №3005 недійсним.

Визнати заповіт ОСОБА_7 від 15 липня 2013 року на користь ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за №3139 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 229,40 гривень витрат повязаних зі сплатою судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук