У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд», реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, визнання таким, що втратив право власності на майно, визнання право власності на квартиру; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд», третя особа - реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про визнання дійсним та виконаним правочину про продаж матеріальних прав на об'єкт нерухомості, визнання права власності на нерухоме майно, визнання дійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 9 січня 2006 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд» (далі - ТОВ «Оргтехбуд») було укладено договір про дольову участь у будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за умовами якого вона зобов'язалась фінансувати будівництво шляхом внесення дольових коштів у розмірі суми, еквівалентної 69 821,25 доларів США за курсом Національного банку України з урахуванням податку на додану вартість на момент здійснення платежу, а товариство у свою чергу зобов'язалась після закінчення будівництва та введення будинку до експлуатації передати їй у власність за актом прийому-передачі двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,95 кв. м, житловою площею 31,11 кв. м згідно з проектом, у строк і на умовах даного договору.

Проте, незважаючи на повне виконання нею своїх зобов'язань за вказаним договором, ТОВ «Оргтехбуд» після фактичного закінчення будівництва та введення будинку до експлуатації відчужило за договором купівлі-продажу від 8 листопада 2012 року її майнові права на спірну квартиру ОСОБА_4, який 6 серпня 2013 року отримав свідоцтво про право власності на неї, що стало підставою для звернення до суду.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року, яке частково змінено рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 лютого 2014 року, за її позовом договір купівлі-продажу майнових прав від 8 листопада 2012 року, укладений між ТОВ «Оргтехбуд» та ОСОБА_4, визнано недійсним.

У зв'язку з наведеним позивачка просила суд: визнати за нею право власності на спірну квартиру; визнати свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на квартиру недійсним; визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право власності на квартиру.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що відчуження йому майнових прав на спірну квартиру було здійснено на законних підставах відповідно до процедури санації ТОВ «Оргтехбуд», затвердженої ухвалою господарського суду Харківської області від 24 лютого 2011 року, про будь-які майнові права інших осіб на момент відчуження нерухомого майна йому відомо не було, а тому його майнові права на спірну квартиру та свідоцтво про право власності на неї є дійсними, оскільки він є добросовісним набувачем. Крім того, вказував, що позивачкою заявлено позовні вимоги передчасно, оскільки вона їх не пред'явила в процедурі банкрутства ТОВ «Оргтехбуд».

З огляду на викладене ОСОБА_4 просив визнати укладений 8 листопада 2012 року між ним та ТОВ «Оргтехбуд» договір купівлі-продажу майнових прав на об'єкт нерухомості - квартиру АДРЕСА_1 дійсним та виконаним; визнати за ним право власності на спірну квартиру, а також визнати дійсним видане на його ім'я свідоцтво про право власності від 6 серпня 2013 року на вказану квартиру.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 1 лютого 2016 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано свідоцтво від 6 серпня 2013 року про право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1 недійсним. Визнано ОСОБА_4 таким, що втратив право власності на вказану квартиру. Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасуватий ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а його зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка за первісним позовом повністю виконала умови договору про дольову участь у будівництві, сплативши кошти, тому набула майнові права на спірну квартиру, проте ТОВ «Оргтехбуд» незаконно здійснив відчуження майнових прав на цю квартиру ОСОБА_4, який отримав свідоцтво про право власності, що підтверджено преюдиційним рішенням суду, тому видане на його ім'я свідоцтво про право власності на нерухоме майно визнано судом недійсним. Визнаючи за ОСОБА_3 право власності на квартиру, суд послався на необхідність захисту прав позивачки, яке не визнається (ст. 392 ЦК України), наслідком чого є визнання відповідача таким, що втратив право власності на квартиру. У зв'язку з викладеним суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, зазначивши також про наявність преюдиційного рішення суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ним і ТОВ «Оргтехбуд».

Апеляційний суд погодився з таким висновком суду, вказавши також про те, що після визнання недійсним договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного між ОСОБА_4 і ТОВ «Оргтехбуд», відпали правові підстави для чинності свідоцтва про право власності на ім'я ОСОБА_4, а оскільки ОСОБА_3 повністю виконала умови договору, то згідно з п. 4 цього договору за нею визнано право власності на квартиру, так як ТОВ «Оргтехбуд» своїх зобов'язань не виконав.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду частково не відповідає.

Судом установлено, що 9 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Оргтехбуд» було укладено договір про дольову участь у будівництві житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, за умовами якого вона зобов'язалась фінансувати будівництво шляхом внесення дольових коштів у розмірі суми, еквівалентної 69 821,25 доларів США за курсом Національного банку України з урахуванням податку на додану вартість на момент здійснення платежу, а товариство у свою чергу зобов'язалась після закінчення будівництва та введення будинку до експлуатації передати їй у власність за актом прийому-передачі двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 64,95 кв. м, житловою площею 31,11 кв. м згідно з проектом, у строк і на умовах даного договору.

Проте, незважаючи на повне виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за вказаним договором, ТОВ «Оргтехбуд» після фактичного закінчення будівництва та введення будинку до експлуатації відчужило за договором купівлі-продажу від 8 листопада 2012 року її майнові права на спірну квартиру ОСОБА_4, який 6 серпня 2013 року отримав свідоцтво про право власності на неї.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530-532 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Майном як особливим об'єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України).

Майновими правами визнаються будь-які права, пов'язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об'єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України визначає загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Указаними нормами права визначено порядок оформлення права власності (здійснення державної реєстрації права власності) на об'єкт інвестування після прийняття такого об'єкта до експлуатації.

Оскільки відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст. 392 цього Кодексу.

Таким чином зазначеними нормами права не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Крім того, ОСОБА_3 не власником спірної квартири, що виключає можливість застосування ст. 392 ЦК України.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув. При цьому суд взагалі не зазначив, на якій правовій підставі задоволена вимога ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право власності на квартиру та чи відповідає така вимога передбаченим ЦК України способам судового захисту (ст. 16 ЦК України).

При цьому, посилаючись на п. 4 договору на дольову участь у будівництві, укладеного 9 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Оргтехбуд», апеляційний суд не звернув уваги на те, що цим договором передбачено лише зобов'язання сторін щодо виконання умов договору, а не набуття права власності на квартиру.

Разом з тим колегія суддів погоджується з висновками судів про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 6 серпня 2013 року ОСОБА_4, на квартиру АДРЕСА_1, оскільки вказане свідоцтво він отримав на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, укладеного 8 листопада 2011 року між ОСОБА_4 і ТОВ «Оргтехбуд», скасованого преюдиційним рішенням суду (ч. 3 ст. 61 ЦПК України).

У зв'язку з цим доводи ОСОБА_4 про те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири є безпідставними, як і його вимоги про визнання дійсним зазначеного вище договору купівлі-продажу і свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане на його ім'я, та визнання за ним права власності на спірну квартиру, оскільки спір щодо зазначеного договору вже вирішено і такий договір визнано недійсним.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду частково не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його часткового скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 лютого 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право власності на майно, та визнання права власності на квартиру скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 1 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф.Хапта

В.А.Черненко

С.П.Штелик