Ухвала

іменем україни

10 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків нікчемного правочину, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та застосування наслідків нікчемного правочину.

Позовні вимоги мотивував тим, що 14 жовтня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, на виконання якого ним було сплачено 10 035 грн, які не є частиною сплати вартості автомобіля, а є оплатою за організацію та оформлення такого договору, з чим він не згодний. Крім того, вказаний договір не відповідає вимогам закону щодо його нотаріального посвідчення та містить несправедливі умови.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «ЛК «Автофінанс» безпідставно набуті грошові кошти в сумі 10 035 грн, з тих підстав, що під час підписання договору фінансового лізингу не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов договору, оскільки визначений сторонами в якості предмету лізингу автомобіль Geeli CK-2 не має індивідуальних ознак, а визначений лише родовими ознаками, якими наділені всі речі такого ж роду, а отже, таке майно не може бути предметом лізингу за визначенням ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», що свідчить про недосягнення сторонами згоди відносно умови договору, яка визначена законом як істотна для даного виду договорів, а тому такий договір вважається неукладеним й за ним у сторін не виникає жодних прав і обов'язків.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 27 серпня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 10 035 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Автофінанс» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що грошові кошти в сумі 10 035 грн набуті відповідачем без достатньої правової підстави, оскільки під час укладення договору лізингу між сторонами не було досягнуто згоди щодо його предмету, як наслідок договір вважається неукладеним.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг − це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі)

Відповідно до ст. 2 цього Закону передбачено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм, (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу, регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору.

Судом установлено, що 14 жовтня 2014 року між ТОВ «ЛК «Автофінанс» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу, предметом якого був автомобіль Geeli CK-2.

Пунктом 8.2.1 цього договору визначено, що перший лізинговий платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору, що розраховується як комісія за організацію, яка визначена у додатку № 1 до даного договору та становить 10% від вартості предмету лізингу.

Згідно квитанції від 14 жовтня 2014 року ОСОБА_2 сплатив на виконання вказаної вимоги договору 10 035 грн.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК Українипідставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За правилами ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК Українипередбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Заперечуючи проти позову, ТОВ «ЛК «Авофінанс» зазначало про те, що з позивачем ОСОБА_1 14 жовтня 2014 року було укладено в добровільній формі цивільно-правовий договір, який оформлено в належній формі з погодженням усіх його істотних умов, зокрема зазначення у договорі такої модифікації транспортного засобу як Geeli CK-2 є достатнім для його ідентифікації порівняно з марками та моделями транспортних засобів інших виробників.

У порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, суди попередніх інстанцій на вищезазначені положення закону уваги взагалі не звернули; належним чином не перевірили, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; не врахували, що відповідно до вимог ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору; не визначилися з нормами матеріального та процесуального права, які підлягали застосуванню, не встановили усіх фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, унаслідок чого дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову.

Крім того, стягуючи з відповідача, сплачені позивачем на виконання договору грошові кошти, як безпідставно отримані, суди не врахували, що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року № 6-100цс15.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 27 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 29 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко