Справа № 463/1577/14 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/1502/16 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника позивача - ОСОБА_2, представника Державної казначейської служби України та Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області - Ожибка П.І., прокурора Лящука Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року задоволено частково позов ОСОБА_4 до Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Головного управління юстиції у Львівській області, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями.

Ухвалено стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 360000 грн. (триста шістдесят тисяч гривень) матеріальної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржили Державна казначейська служба Україна та представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права та з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Вважає, що наявні в матеріалах справи докази не підтверджують сукупності необхідних складових для притягнення відповідача до цивільної відповідальності. Задовольняючи позов, районний суд повинен був обґрунтувати розмір шкоди, причиновий зв'язок такої шкоди із неправомірними діями заподіювача шкоди. Апелянт також зазначає, що на даний час відсутній механізм відшкодування шкоди на підставі ч.2 ст.87 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того вважає, що завдана позивачу за втрачену квартиру матеріальна шкода фактично стягнена за іншим судовим рішенням, а тому не підлягає стягненню. Необґрунтованими є і висновки суду щодо визначеного рішенням розміру матеріальної шкоди.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати «в частині задоволених позовних вимог про стягнення із держбюджету коштів на користь ОСОБА_4 в сумі 360 000 грн. та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог у повному обсязі».

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 просить його скасувати «в частині відмови в позові та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 повністю та стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 61 020,28 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 03.03.2015 року (момент подачі позову) становить 1 638 413, 85 грн., 3% річних в сумі 37783,53 грн., інфляційні нарахування в сумі 63128,38 грн., моральна шкода - 100000 грн.».

Підставами цього вказує, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В апеляційній скарзі, викладаючи обставини справи, зазначає, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.07.2012 року встановлено бездіяльність державного виконавця, наслідком якої стало відчуження ОСОБА_5 квартири, на яку було накладено арешт, чим позивачу було заподіяно шкоду, розмір якої становить суму невиконаного судового рішення - 61020,82 долари США, що в гривневому еквіваленті становить 1 638 413,85 грн. Вважає, що районний суд при ухваленні рішення грубо порушив вимоги ст. 8 Конституції України та ст. 8 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обов'язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статті 8, 55 Конституції України передбачають, що право на судовий захист належить до основних невідчужуваних прав і свобод людини.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач звернувся в суд з позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 61 020,28 доларів США, що в гривневому еквіваленті по курсу НБУ станом на 03.03.2015 року (момент подачі позову) становить 1 638 413,85 грн., 3% річних в сумі 37783,53 грн., інфляційні нарахування в сумі 63128,38 грн. та моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20.12.2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.10.2011 року, частково задоволено позов ОСОБА_4 та стягнено з ОСОБА_6 борг за договором позики в сумі 60000 доларів США, три проценти річних від простроченої суми - 1020,82 долари США, а всього 61020,82 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 482674,69 грн.

05.08.2010 року Залізничним районним судом м. Львова по вищезазначеній справі було винесено ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 належну на праві власності ОСОБА_6

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.07.2012 року, яке 28.02.2013 року залишене без змін Апеляційним судом Львівської області, задоволено скаргу позивача на дії (бездіяльність) державного виконавця та начальника Франківського відділу Державної виконавчої служби. Визнано незаконними дії (бездіяльність) державного виконавця Франківського відділу ДВС ЛМУЮ ОСОБА_7 щодо виконання ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 05.08.2010 року по справі за №2-3172/10 про забезпечення позову; визнано незаконною бездіяльність начальника Франківського відділу Державної виконавчої служби ЛМУЮ Солтиса Ю.С. за неналежний контроль державного виконавця Ружицької О.В. на час проведення виконавчих дій 16.08.2010 року на підставі ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 05.08.2010 року, які призвели до відчуження квартири, яка знаходилась під арештом.

Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовуються державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Згідно з ч.2 ст.87 Закону України «Про виконавче провадження» збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно зі ст.2 цього Кодексу держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до ст.1 Положення про Державну казначейську службу, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, Казначейство є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в Казначействі і банках (ст.17).

Відповідно до ч.2 ст.176 ЦК України юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.23 Бюджетного Кодексу України будь -які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України. Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України(рішення про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Згідно із Бюджетним Кодексом України в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державною казначейською службою України операцій з коштами Державного бюджету.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.28 постанови від 07 лютого 2014 року №14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», а також ст.ст.1173, 1174 ЦК України і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає в себе такі складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Таким чином, факт неправомірності (незаконності) дій державного виконавця, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку (ухвалою, рішенням, постановою, вироком суду).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. При цьому відсутність хоча б одного складового виключає можливість відшкодування шкоди.

Відповідно до чч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Задовольняючи частково позов у частині стягнення майнової шкоди та визначаючи її у розмірі 360000 грн., районний суд виходив з того, що за такою ціною була відчужена згідно договору купівлі - продажу від 03.11.2011 року квартира, яка належала ОСОБА_5 і на яку було накладено арешт в порядку забезпечення позову ОСОБА_4.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком районного суду, так як він зроблений з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки, на думку судової колегії, ні ціна проданої квартири АДРЕСА_1 ні розмір боргу за договором позики, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, разом з 3% річних та інфляційними втратами, ні сума боргу, нестягнутого ВДВС у порядку виконавчого провадження, не може вважатися збитками в розумінні статті 22 ЦК України, які заподіяні внаслідок неправомірної бездіяльності працівників Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського МУЮ.

При цьому слід також зазначити, що ще не втрачена можливість виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.12.2010 року в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», а повернення 18.11.2015 року виконавчого листа стягувачу було здійснене за заявою його представника - ОСОБА_2.(а.с.122).

Крім того, за несвоєчасне виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.12.2010 року із ОСОБА_5 на підставі ст.625 ЦК України рішеннями Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2012 року, від 19.02.2013 року та від 26.03.2014 року на користь ОСОБА_4 стягнута загальна сума 100910,91 грн.(а.с.8, 18, 20).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позову про стягнення майнової шкоди слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 про стягнення майнової шкоди.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України закріплено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливостей їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь - яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь - який її розмір може мати суто умовний характер.

Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 зазначеної статті передбачено перелік випадків, за яких моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. При цьому, відповідно до п.3 ч.2 ст.1167 ЦК України перелік таких випадків не є вичерпним та може закріплюватися іншими законами.

Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №5 передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Згідно з п.7 вказаної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) особи та за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії.

У п.10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Така шкода за наявності необхідних підстав може бути відшкодована на підставі ст. 4401 ЦК чи іншого законодавства. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність"). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Доказом протиправної бездіяльності державного виконавця Франківського відділу Державної виконавчої служби Львівського МУЮ та начальника цього відділу, якою позивачу заподіяно моральну шкоду, є рішення Залізничного районного суду м. Львова від 09.07.2012 року, що набрало законної сили.

Позивач просив стягнути в його користь на відшкодування моральної шкоди 100000 грн., однак жодним чином не обґрунтував даного розміру.

Враховуючи обставини справи, те, що за умови реалізації квартири, належної ОСОБА_5, повністю або частково могло б бути виконане судове рішення про стягнення в користь ОСОБА_4 суми боргу за договором позики, яке до даного часу не виконане, що спричинило позивачу душевні та моральні страждання, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та з врахуванням ст.56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1174 ЦК України, ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу», роз'яснень Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», колегія суддів вважає, що позовні вимоги у частині стягнення моральної шкоди слід задовольнити частково, визначивши розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню на користь позивача, в розмірі 20000 грн., а оскаржуване рішення у частині відмови у стягненні моральної шкоди - скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 до Франківського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції, Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Головного управління юстиції у Львівській області, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої неправомірними діями, задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області шляхом списання з єдиного Казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 20000 грн. (двадцять тисяч гривень) моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: