АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/1572/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати по розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі

головуючого: судді Білич І.М

суддів Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі Горбачовій І.В.

за участю: позивача ОСОБА_3,

представника відповідача Хитрової Л.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди.

в с т а н о в и л а :

Позивач звертаючись у липні 2015 року до суду з вищевказаним позовом обґрунтовував свої вимоги тим, що 28 березня 2011 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір комплексного банківського обслуговування щодо надання кредитних коштів шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне обслуговування фізичних осіб. І на підставі анкети - заяви, як клієнта, банк оформив пакет послуг, в рамках якого відкрив картковий рахунок та випустив платіжну картку, й надав кредитні кошти на споживчі потреби. Укладення зазначеного договору здійснено за принципом укладення між банком і клієнтом договору приєднання. Однак при підписанні він не отримав примірника договору, як передбачено законом. Оскільки закон вимагає дотримуватись при вчиненні правочину форми згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, зокрема письмової в силу п.2 ч. 1 ст. 208 ЦК України, тому на підставі ст. 218 ЦК України ставив питання про визнання кредитного договору недійсним з моменту його укладення так як він укладений з використанням нечесної підприємницької практики.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та постановлення нового про задоволення позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому, що судом першої інстанції були порушені норми матеріального та процесуального права.

Позивач у судовому засіданні підтримав продану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити. Представник відповідача апеляційну скаргу не визнала, заперечувала проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Так судом при розгляді справи було встановлено, що 28 березня 2011 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено договір б/н про надання кредитних коштів у розмірі 14 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за його користування на суму залишку заборгованості за кредитом, й з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до умов укладеного договору, договір складався із заяви позичальника, пам'ятки клієнта, умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою, а також тарифів. Вказані складові є невід'ємною частиною договору.

Даний договір укладений між сторонами шляхом акцептування клієнтом публічної пропозиції банку на комплексне обслуговування фізичних осіб.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що укладений сторонами кредитний договір не суперечить законові, іншим актам законодавства; особи, які його вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі; договір відповідає вимогам щодо форми укладення. А відтак, вважати, що сторонами не дотримано письмової форми правочину при укладанні оспорюваного договору, не можна. А тому згідно ст. 218 ЦК України визнати вказаний кредитний договір недійсним з моменту його укладення немає підстав. Оскільки, правових підстав для визнання договору недійсним немає, суд вказував і на відсутність підстави для відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи спір, колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано, що хоча договір складається з чотирьох частин, які є невід'ємними частинами договору, споживач підписав лише одну частину договору заяву - анкету. Підтвердженням того, що він як споживач не підписував інших частин договору та не був ознайомлений з ними, не підписував та не отримував інших частин договору є надане ним рішення Дарницького районного суду віл 03 серпня 2015 року у справі № 753/7270/15-ц, яке вступило у закону силу.

Також в к апеляційній скарзі вказувалось на те, що судом не було застосовано п.14.9 ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», відповідно до якого, банк зобов'язаний під час видачі електронного платіжного засобу надати користувачеві примірник договору, правил користування електронним платіжним засобом та тарифів банку на обслуговування електронного платіжного засобу. Разом з тим, позивач, підчас отримання електронного платіжного засобу, не отримав від відповідача достовірного (завіреного належним чином) документу (інформації).

Крім того, суд першої інстанції не застосував також п. 4 ч. І ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Проте, такі доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 не заслуговують на увагу виходячи із наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами 1 - 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підстави для визнання недійсним договору також передбачено у ст.ст. 18 і 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: укладення договору на умовах, що обмежують права споживача та вчинення правочину з використанням нечесної підприємницької практики.

Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; п о- третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється.

Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Заявляючи вимоги про визнання недійсним договору ОСОБА_5, на думку колегії суддів, не довів того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики.

Судом встановлено, що під час укладання договору ОСОБА_5 в письмовій формі був ознайомлений з умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, а також умовами кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна». На підтвердження цього ОСОБА_5 поставив свій підпис в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг «ПриватБанку». При цьому анкета-заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг «ПриватБанку» була особисто заповнена ОСОБА_5

Зі змісту анкети-заяви від 28 березня 2011 року вбачається, що сторони дійшли згоди з усіх істотних умов.

Не спростовують висновків суду і прийняті судові рішення на які посилався позивач звертаючись до суду з апеляційною скаргою. Так як вони лише вказують на те, що позивачу при укладенні договору не було надано примірник Правил надання банківських послуг. І ніяким чином не підтверджують факт не ознайомлення позивача з такими Правилами при укладенні спірного договору.

Крім того слід зазначити, що положеннями ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у відповідності до яких (договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві) не передбачено як наслідок їх недотримання - визнання договору недійсним.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: