У х в а л а

іменем україни

6 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., МартинюкаВ.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 6 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором від 18 серпня 2008 року, унаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 11 689 грн 46 коп., яка підлягає стягненню на користь банку.

Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 6 жовтня 2015 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 11 689 грн 46 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від

6 жовтня 2015 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За положеннями ч. 3 ст. 355 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач допустив порушення умов кредитного договору, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України ).

Як убачається з матеріалів справи, зокрема із фотокопії заяви ОСОБА_3 (а. с. 17, 18), 18 серпня 2008 року відповідач просив банк надати йому кредит у розмірі 3 202 грн 89 коп. зі сплатою 12 % річних строком на один рік.

У вказаній заяві на отримання кредиту зазначено, що ОСОБА_3 ознайомлений та згоден із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт)).

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від

18 серпня 2008 року, яка станом на 12 квітня 2014 року складає 11 689 грн

46 коп., з яких 10 656 грн 63 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання за договором, 500 грн - штраф (фіксована частина) та 532 грн 83 коп. - штраф (процентна складова).

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків, як заходу цивільно-правової відповідальності, має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог

ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів відповідача належним чином не перевірили, не дослідили наданого позивачем розрахунку заборгованості, не з'ясували періоду нарахування та всіх складових заборгованості, при цьому не врахували, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, унаслідок чого не визначилися з дійсним обсягом відповідальності відповідача та дійшли передчасного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Крім того, суди першої та апеляційної інстанції не врахували того, що згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), з урахуванням чого не встановили наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме на Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка» (Стандарт)) погодився відповідач, підписуючи заяву позичальника, та дійшли передчасного висновку, що надані банком Умови, якими визначено порядок надання, отримання та повернення кредиту, можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 18 серпня 2008 року.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, у справі № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, у справі № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року,

у справі № 6-757цс15 від 1 липня 2015 року, у справі № 6-1926цс15

від 4 листопада 2015 року.

У порушення вимог ст. ст. 10, 11 ЦПК України суди взагалі не сприяли повному й всебічному з'ясуванню обставин справи, а розглянувши справу у відсутність відповідача допустили суттєву неповноту у з'ясуванні дійсних обставин справи, що мають важливе значення для правильного її вирішення, та позбавив останнього можливості заявити клопотання про застосування наслідків пропущення позивачем строку позовної давності, що було зазначено ОСОБА_3 у заяві про перегляд заочного рішення.

Усупереч вимогам закону висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

При цьому апеляційний суд в силу вимог ст. 303 ЦПК України не мав права застосовувати норму матеріального права - ст. 267ЦК України.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених рішень суду із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 26 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 6 жовтня 2015 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк