Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 2 Доповідач Григорусь Н. Й.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Григорусь Н.Й.

суддів Косигіної Л.М., Худякова А.М.

секретаря судового засідання Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна в натурі, усунення перешкод у користуванні власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 січня 2016 року

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому остаточно просив усунути перешкоди у користуванні належною йому та відповідачеві на праві сумісної власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_2 надати йому ключі від вказаної квартири; усунути перешкоди у користуванні належним йому сараєм, побудованим за його власні кошти, однак не зареєстрованим належним чином, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 обрізати зварку на дверях сараю та надати доступ до користування сараєм і речами, які в ньому знаходяться; виділити йому в натурі 31/100 частину квартири АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться біля будинку, а саме сарай та гараж під літерами Б-1 та Г-1, а також усунути перешкоди вказаними господарськими спорудами шляхом надання доступу до вказаних споруд і ключів від указаних споруд.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 12 січня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подана апеляційна скарга, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 311 ЦК України встановлює, що житло фізичної особи є недоторканим. Фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 383 ЦК України та відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За правилами ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Однак надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним у відповідності до ст. 183 ЦК України. Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від іншого співвласника матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України викладених у п. 6 постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 4 жовтня 1991 року виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також між учасниками спільної сумісної власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 (далі - позивач) та ОСОБА_2 (далі - відповідач) є співвласниками частини домоволодіння АДРЕСА_1 Відповідно до довідки КП «ЖОМ БТІ» Житомирської обласної ради від 05.10.2009 за № 16-А-5731 позивачу належить 31/300 ідеальні частини вище вказаного домоволодіння, а відповідачу - 155/300 ідеальні частини. Крім того, співвласниками цього ж домоволодіння є ОСОБА_3 (38/200 ідеальні частини) та ОСОБА_4 (38/200 ідеальні частини). Земельна ділянка зареєстрована площею 567 кв.м (а.с. 9). Відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 01.10.1998 за № 462 (а.с. 81) та Державного акту на право приватної власності на землю (а.с. 80), відповідачу передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0486 гектарів, розташовану на адресою АДРЕСА_1 Земельну ділянку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель.

Позивач набув право власності на належну йому 31/100 частину спірного домоволодіння на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.03.1992 (а.с. 10). Крім того, на підставі цього ж Свідоцтва, відповідач набув право власності на належну йому 31/100 частину спірного домоволодіння, а також на 124/300 ідеальні частини цього ж домоволодіння - на підставі Договору дарування від 04.12.1995 (а.с. 183-184).

У вище вказаних правовстановлюючих документах зазначено, що при переході права власності на ім'я позивача та відповідача на частини будинку, до будинку належали: сарай - гараж літ. «В», уборні літ. «Д», «У», огородження № 1-3. При цьому, конкретні частки цих нежилих приміщень за позивачем та відповідачем не визначені, будь-якого договору про їх визначення чи поділ між сторонами не укладалося.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи № 5731, і цей факт визнається сторонами в судовому засіданні, будинок АДРЕСА_1 фактично розподілений на дві відокремлені частини, вони мають особисті рахунки, користування та розпорядження якими здійснюється їх власниками на власний розсуд. Так, відповідно до плану будинку та журналу внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень, у будинку наявні дві відокремлені квартири, приміщення яких позначені цифрами «1» та «2». Власники спірного домоволодіння, звертаючись до БТІ вказували квартири під № 1 чи № 2, починаючи з 1956 року, такі позначення містяться і в технічних паспортах. Крім того, згідно інформації, що міститься у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1, позивач зареєстрований у квартирі № 2 спірного домоволодіння з 15 січня 2000 року (а.с. 218).

Під час апеляційного розгляду відповідач, хоча і заперечував проти задоволення позовних вимог, проте визнав той факт, що будинок фактично розподілений на дві окремі квартири, конфлікту щодо порядку користування між ними та сусідами (родиною ОСОБА_4) не має. Відокремлена частина будинку, яка належить йому та його брату (позивачу) має нумерацію «2», проте офіційно між співвласниками не розділена. Разом з тим, відповідач зазначив, що позивач не має ключів від вхідних дверей до належної йому частини будинку (квартири № 2) і він їх йому не вважає за потрібне надати, оскільки даною частиною будинку користується виключно його родина - проживає син зі своєю сім'єю

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо наявності перешкод з боку співвласника відповідача по справі у користуванні спірною частиною домоволодіння є обґрунтованими, а рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення даних вимог - усунення перешкод у користуванні належною ОСОБА_1 на праві власності 31/100 частиною житлового будинку АДРЕСА_1, що становить квартиру № 2 згідно даних інвентаризаційної справи шляхом зобов'язання ОСОБА_2 надати ключі від вхідних дверей ОСОБА_1

Разом з тим, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованої відмови у задоволенні решти позовних вимог, а саме: усунути перешкоди у користуванні належним позивачу сараєм, побудованим за його власні кошти, однак не зареєстрованим належним чином, шляхом зобов'язання ОСОБА_2 обрізати зварку на дверях сараю та надати доступ до користування сараєм і речами, які в ньому знаходяться; виділити позивачу в натурі 31/100 частину квартири АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться біля будинку, а саме сарай та гараж під літерами Б-1 та Г-1, а також усунути перешкоди вказаними господарськими спорудами шляхом надання доступу до вказаних споруд і ключів від указаних споруд, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Судом першої інстанції на виконання вимог закону з метою можливих варіантів поділу спірної частини домоволодіння в натурі була призначена судова будівельно-технічна експертиза. Відповідно до висновку експерта № 26/11-2014 та висновку експерта № 210/10-2015 за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи розподіл житлового будинку та господарських споруд, розташованих по АДРЕСА_1 відповідно до визначених часток співвласників не вбачається можливим; фактичні частки у праві власності з урахуванням здійснених добудов не відповідають первинним (зареєстрованим) часткам у праві власності. Експертом запропонований один варіант розподілу житлового будинку та господарських споруд за вказаної адресою. Такий поділ можливий з відступом від фактичних часток за умови здійснення добудови тамбурного приміщення та зі зміною часток у праві власності усіх співвласників будинку. Окрім того, в разі поділу частини будинку, що має в плані нумерацією «2», відповідно до запропонованого варіанту, відхилення від визначених часток у праві власності сторін є значним. Так, фактичні частки у праві власності з урахуванням здійснених добудов становлять: ОСОБА_1 - 9/100; ОСОБА_2 - 46/100; ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - 45/100. Після запропонованого розподілу ОСОБА_1 - 24/100; ОСОБА_2 - 31/100; ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - 45/100. Крім того, для забезпечення ізольованого користування приміщеннями, які пропонуються виділити співвласникам у житловому будинку та для відповідності вимогам будівельних норм необхідно провести певні ремонтно-будівельні роботи, зокрема облаштувати або демонтувати наявні перегородки між приміщеннями, облаштувати або демонтувати наявні дверні та віконні блоки, змінити функціональні призначення приміщень, тощо. Також, кожна з квартир повинні або можуть бути забезпечені окремим інженерним остаткуванням: автономною системою електропостачання та слабких струмів, системою газопостачання, опалення водопостачання та водовідведення, що залежить від розробленої проектно-кошторисної документації та її погодження у встановленому законом порядку з відповідними службами і установами.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року № 7, у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з урахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною ідеальних часток і присудженням відповідної компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він провадиться за наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (ст. 52 ЖК України).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження можливості поділу спірної частини будинку відповідно до зареєстрованих часток у праві власності сторін з дотриманням вимог чинного законодавства та інтересів інших співвласників - родини ОСОБА_4, які до участі у розгляді справи не залучені. Як не надано і доказів на підтвердження того, що добудова, яка зареєстрована за батьком сторін ОСОБА_6 по справі є особистою власністю позивача, а самочинно зведені споруди, які знаходяться біля будинку, а саме сарай та гараж під літерами Б-1 та Г-1, прийняті в експлуатацію в установленому законом порядку та за позивачем зареєстровано право власності на них.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не має.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 січня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні власністю скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення даних вимог.

Усунути перешкоди у користуванні належною ОСОБА_1 на праві власності 31/100 частиною житлового будинку АДРЕСА_1, що становить квартиру № 2 згідно даних інвентаризаційної справи шляхом зобов'язання ОСОБА_2 надати ключі від вхідних дверей ОСОБА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Судді