Справа № 2/243/4725/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2016 року Слов'янський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Мірошниченко Л.Є.

при секретарі Останькович О.А.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 7 м. Слов'янська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності, а саме договору дарування від 22.03.2002 року, належить квартира АДРЕСА_1 (колишня ОСОБА_3) м. Словянська. В зазначеній квартирі зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, який з 2001 року там не проживає. Добровільно виписатись ОСОБА_2 не бажає. У звязку з чим, позивач просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою №40 у будинку №44 по вул. Центральній (колишнє найменування вулиця ОСОБА_3) м. Словянська Донецької області.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтвердила заявлені вимоги, просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується телефонограмою (а.с.21), надав заяву про розгляд справи за своєї відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с.10).

Дослідивши подані позивачем документи, вислухавши позивача, свідків, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 (колишня ОСОБА_3) м. Словянська, належить ОСОБА_1 на праві власності, що підтверджується договором дарування квартири від 22.03.2002 року укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_4 (а.с13).

ОСОБА_2 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 з 25.11.1978 року та був зареєстрований у належній позивачу квартирі АДРЕСА_1 (колишня ОСОБА_3) з 23.02.2001 року по теперішній час. Фактично проживав за зазначеною адресою до моменту розірвання шлюбу у 2001 році (а.с.9).

Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу №36 Енергетик від 18.11.2016 (а.с.7), ОСОБА_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня ОСОБА_5) 44-40.

Вирішуючи питання стосовно визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд виходить з наступного.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).

Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).

Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідність до свідоцтва про розірвання шлюбу від 19.06.2001 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.6).

Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 надала акт, наданий їй керівником ЖСК №36 м. Словянська від 20.09.2016 року (а.с. 15), з якого вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: м. Словянськ, вул. Центральна (колишня ОСОБА_5), 40 кв. 44 фактично не мешкає з червня 2001 року.

Крім того, свідок ОСОБА_6, що є сином позивача та відповідача, допитаний в судовому засіданні, зазначив, що батько покинув їх сімю, ще до розірвання шлюбу та по теперішній час з ними не мешкає, спірною квартирою, як своїм постійним житлом не цікавився, особисті речі його там відсутні, позивачка не перешкоджала йому у користуванні житлом.

Свідок ОСОБА_7, що є матірю позивача, допитана в судовому засіданні, підтримала пояснення свідка ОСОБА_6, додала, що один-два рази на місяць, а також по святах, буває у доньки в гостях. З 2001 року, а саме після розірвання шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2, останнього жодного разу не бачила, також додала, що за місцем мешкання доньки відсутні й особисті речі відповідача, останній покинув сімю.

Окрім того, частиною 4 статті 174 ЦПК України, встановлено, що у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

У звязку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сімї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, нею, як своїм постійним житлом не цікавився, особисті речі відсутні, позивачка не чинила перешкод у користуванні майно, тому наявні підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 319, 386, 391,396, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, Законом України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав від 07.02.2014 року №5, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житлом - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою №40 у будинку №44 по вул. Центральній (колишнє найменування вулиця ОСОБА_3) м. Словянська Донецької області.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Словянського

міськрайонного суду ОСОБА_8