Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/739/15ц
Провадження №22ц/778/220/16 Головуючий у 1 інстанції: Боровікова А.І.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Гончар М.С.,

суддів: Стрелець Л.Г.

Каракуші К.В.

при секретарі: Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, усунення перешкод у користуванні власністю та вселення, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_3, про визнання квартири особистою власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Остаточно уточнивши позовні вимоги ОСОБА_4 зазначав, що 21.01.2012 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 Шлюбні відносини припинені з жовтня 2014 року, сторони проживають окремо. Посилаючись на те, що за час шлюбу сторони 19.07.2012 року придбали на ім'я ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 і вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач чинить перешкоди у користуванні спільною квартирою, змінила замки на вхідних дверях та не впускає його до квартири, просив суд розділити спільне майно подружжя визнати за сторонами право власності по 1/2 частині вказаної квартири та усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом його вселення до цієї квартири.

Не погоджуючись з вказаним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду з зустрічним позовом про визнання квартири особистою власністю, вказавши, що з 21.01.2012 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню доньку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після укладення шлюбу, за згодою її матері - ОСОБА_3 вони проживали в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_4, що належала її матері на праві особистої власності. У березні 2012 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було прийнято спільне рішення про необхідність продажу належної матері вищезазначеної квартири, а отримані від її продажу грошові кошти, вона залишає собі для придбання іншої квартири більшої площі, оскільки вона мала дитину від першого шлюбу та чекала на народження другої дитини. 01.06.2012 року вона на підставі нотаріально посвідченої довіреності продала належну її матері - ОСОБА_3 квартиру за 172 729 грн.

Посилаючись на те, що для придбання 19.07.2012 року спірної квартири за 245075грн нею були витрачені кошти, отримані після продажу квартири матері, які фактично були подаровані їй матір'ю та належали їй особисто і до складу спільно нажитого майна не входять, і лише 72 346 грн спільних коштів подружжя, що складає 29,52 % від загальної вартості квартири витрачено на покупку спірної квартири, і частка відповідача у вартості спірної квартири становить 36 173 грн., що складає 14,76% від загальної вартості квартири, просила суд визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою власністю з виплатою відповідачу грошової компенсації за його частку в спірній квартирі в сумі 36 173 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині спірної квартири за кожним. Квартиру залишено у спільній частковій власності. Вселено ОСОБА_4 у вказану квартиру.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду , ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 та задоволенні зустрічного позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи первісний позов та відхиляючи зустрічний, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що квартира є спільною сумісною власністю сторін, яку вони придбали як подружжя, та відповідно до вимог законодавства визнав за кожним із сторін право власності по 1/2 частині спірної квартири та вселив позивача у вказану квартиру.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, належним чином оціненим доказам, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.01.2012року(а.с.54). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюбні відносини між сторонами припинені з жовтня 2014 року. Рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 10 березня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.151).

Спірна квартира за адресою АДРЕСА_1, була придбана сторонами, як подружжям під час шлюбу на ім'я ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 19 липня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пилипенко О.В. та зареєстровано у реєстрі нотаріальних дій приватного нотаріуса за реєстровим № 609. Вартість квартири за договором становила 245 075 грн. Право власності на квартиру зареєстровано в Державному реєстрі правочинів на ім"я ОСОБА_2 19.07.2012 року, реєстраційний номер 5109171 (а.с.50).

У відповідності до нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_4, як одного з подружжя на придбання вказаної квартири, зазначено що купівля квартири його дружиною ОСОБА_2 здійснюється за спільні кошти (а.с.55).

Судом з'ясовано, що позивачу ОСОБА_4 до укладання шлюбу на праві власності належала однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_3, яку він на підставі договору купівлі-продажу від 10 квітня 2012року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бугрім О.В. 10 квітня 2012 року продав за 181 000 грн (а.с.180-181).

01 червня 2012 року ОСОБА_2, яка діяла за довіреністю від імені своєї матері - ОСОБА_3, за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 01.06.2012року продала належну ОСОБА_3 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_4. Вартість зазначеної квартири склала 172 729 грн (а.с.27).

Судом встановлено, що сторони під час шлюбу придбали за спільні грошові кошти у спільну сумісну власність спірну трикімнатну квартиру за грошові кошти, які належали кожному з них під час шлюбу особисто: ОСОБА_2 від продажу квартири її матері, ОСОБА_4 - від продажу ним під час шлюбу належної йому до шлюбу квартири.

Оскільки сторонами не доведено в судовому засіданні яка саме частка грошей, належних кожному з них від продажу належних їм квартир, була спрямована на придбання спірної квартири, а яка частка пішла на придбання меблів та інших речей домашнього побуту, суд першої інстанції правомірно виходив з презумпції спільності майна подружжя, в силу якої зворотнє доводить особа, яка вважає, що майно не є подружнім.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що грошові кошти, за які сторони придбали у період шлюбу вказану квартиру, є спільним майном подружжя, а тому ця квартира, право власності на яку оформлено на ім'я ОСОБА_2, є спільною власністю подружжя, отже правомірно задовольнив первісний позов та визнав за кожною із сторін право власності по 1/2 частині квартири і відхилив зустрічний позов про визнання квартири особистою власністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не зважив на ту обставину, що ОСОБА_2 на придбання спірної квартири витратила всі кошти від продажу квартири, яка належала її матері - ОСОБА_3 не спростовує оскаржуваного рішення, оскільки суд першої інстанції дослідив вказану обставину і вважав встановленим, що ОСОБА_2 витратила грошові кошти з продажу цього майна, проте вона не довела суду належними та допустимими доказами що її участь у придбанні спірної квартири була більшою ніж ОСОБА_4 Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правочину, укладеного одним із подружжя за рахунок спільних коштів.

Таким чином, суд не мав правових підстав для визнання спірної квартири особистою власністю ОСОБА_2, відтоді і підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 36 173грн, які навіть не внесені ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду.

Згідно до приписів ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Клопотання ОСОБА_2 про витребування нових доказів, допиту свідків на підтвердження доводів апеляційної скарги відхилено колегією суддів, оскільки таких клопотань не заявлялось стороною у суді першої інстанції, причин, які б у розумінні закону були поважними, не наведено.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вселення ОСОБА_4 до спірної квартири суперечить інтересам дітей є не підтвердженими. Матеріали справи не містять доказів таких тверджень.

Заперечення ОСОБА_2 проти оскаржуваного рішення суду в частині вселення ОСОБА_4 до спірної квартири суперечить приписам ст.391 ЦК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст. ст.303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: