Справа №487/5794/15-ц 11.04.2016 11.04.2016 11.04.2016
Провадження №22-ц/784/751/16
Справа № 487/5794/15-ц
Провадження № 22ц/784/751/16 Головуючий у І інстанції Нікітін Д.Г.
Категорія -20 Доповідач апеляційної інстанції Самчишина Н.В.
Рішення

Іменем України

11 квітня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої Самчишиної Н.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

із секретарем судового засідання - Гордійчук С.С.,

з участю:

- представників позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

- представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2016 року, ухвалене за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про визнання недійсними правочинів,

установила:

24 липня 2015 року ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_2 пред'явила до суду позов до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Позивач вказувала, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 01 листопада 2012 року придбала у ОСОБА_7, від імені якого на підставі довіреності діяла ОСОБА_9, у власність вищезазначену квартиру.

За цим договором вона повністю сплатила грошові кошти, але не здійснила державну реєстрацію своїх прав на нерухомість.

Після укладення договору позивач на тривалий час виїхала за межі України.

Цей договір недійсним не визнавався і не був розірваним.

Проте, позивачу стало відомо, що вказана вище квартира була двічі відчужена, а саме: за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 17 жовтня 2013 року, за яким ОСОБА_7 продав спірну квартиру ОСОБА_8 та за договором купівлі-продажу від 05 грудня 2014 року, за яким ОСОБА_8 продала цю квартиру ОСОБА_4

Позивач зазначала, що укладення цих договорів між відповідачами позбавляє її можливості здійснити державну реєстрацію права власності за договором від 01 листопада 2012 року, а також володіти та користуватися квартирою.

Посилаючись на те, що після укладання між нею та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу спірної квартири, його право власності на квартиру припинилось і він не мав права укладати договір щодо цієї квартири з іншим покупцем, позивач, на підставі ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України, просила визнати недійсними нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу спірної квартири від 17 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та від 05 грудня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4

-2-

Позиція ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду не відома, оскільки справу розглянуто без їх участі.

Заперечуючи проти позову представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилався на те, що позивач свій обов'язок щодо державної реєстрації майна не виконала, та не набула право власності на нерухоме майно, що позбавляє позивача права на користування зазначеним в позові способом захисту її прав. Належним способом захисту прав позивача представник відповідача вважав подання нею позову до ОСОБА_7 про відшкодування збитків.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_6- ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В запереченнях на апеляційну скаргу, представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на безпідставність її доводів, просив скаргу відхилити.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 жовтня 2012 року на підставі посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ягужинською К.Т. договору купівлі-продажу ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.158-159). Даний договір зареєстровано в Миколаївському міському бюро технічної інвентаризації 30 жовтня 2012 року за № 16388 (а.с.161).

01 листопада 2012 року ОСОБА_7, від імені якого в межах наданих повноважень діяла ОСОБА_9 на підставі діючої довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Власовою С.Я. від 30 жовтня 2012 року за Р. №1249, продав вказану квартиру ОСОБА_6 про що між сторонами укладений договір купівлі-продажу.

Договір укладено в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Яковлєвою Ю.В., зареєстрованим в реєстрі за № 990. Відповідно до п. 2.1 договору продаж квартири вчинено за 124 119 грн., які представником продавця одержані від покупця повністю до підписання цього договору.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що право власності на квартиру, що купується, виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору, згідно ст. 182 ЦК України (а.с. 151-156). Реєстрація цього договору підтверджувалася витягом з Державного реєстру правочинів № 5288153 від 01 листопада 2012 року о 15:52, наданим приватним нотаріусом Яковлєвою Ю.В. (а.с.153).

Пунктом п. 3.1 умов договору передбачено, що під передачею квартири слід вважати символьну передачу квартири. Прийняття покупцем від представника продавця ключів та технічного паспорту (ксерокопію якого позивач надала суду) свідчить, що передача квартири відбулася.

З матеріалів справи також вбачається, що в квартирі проживали бабуся ОСОБА_7 - ОСОБА_11 та батько - ОСОБА_14, яких згідно заяви від 01 листопада 2012 року представник продавця ОСОБА_9 зобов'язалася зняти з реєстрації в строк до 01 березня 2013 року (а.с.12, 173).

Вказаний договір недійсним не визнавався і не був розірваним.

-3-

Не дивлячись на це, 07 травня 2013 року ОСОБА_7 замість договору купівлі-продажу квартири від 27 жовтня 2012 року одержав Дублікат цього договору за р. № 847, а 17 жовтня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. та зареєстрованим в реєстрі за № 2562, продав вищезазначену квартиру ОСОБА_8 Договір зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 жовтня 2013 року за №01 (а.с. 105).

05 грудня 2014 року за нотаріально посвідченим тим же приватним нотаріусом Горбуровим К.Є. договором купівлі-продажу ОСОБА_8 продала квартиру ОСОБА_4 (а.с. 81-113).

Обґрунтовуючи підставність позову ОСОБА_6, посилалася на те, що після укладання між нею та ОСОБА_7 договору купівлі-продажу спірної квартири, право власності останнього припинилось і він не мав права укладати договір щодо цієї квартири з іншим покупцем, тому укладення наступних угод між відповідачами позбавляє її можливості здійснити державну реєстрацію права власності за договором від 01 листопада 2012 року, а також володіти та користуватися квартирою.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не набула право власності на спірну квартиру і не приймала жодних заходів для набуття такого права, а житло до 17 жовтня 2013 року знаходилась у володінні та користуванні ОСОБА_7

Між тим, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною 2 цієї статті.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно ст. 657 ЦК України (в редакції на час вчинення договору від 01 листопада 2012 року) договір купівлі-продажу, зокрема квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Положенням п. 1 ч.1 1 ст. 4 цього Закону передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить, зокрема фізичним особам, а саме права власності на нерухоме майно.

Як встановлено 01 листопада 2012 року між ОСОБА_7, від імені якого діяла його представник ОСОБА_9 та позивачем, укладено договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_6 купила квартиру АДРЕСА_1 і у той же день було здійснено державну реєстрацію цього договору.

-4-

Право власності на зазначену квартиру позивач не зареєструвала в державному реєстрі прав.

Проте, даний договір є дійсним.

17 жовтня 2013 року ОСОБА_7 продав цю ж квартиру іншому покупцеві відповідачу ОСОБА_8

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 5 постанови від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК України).

До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК України. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем. У разі укладання нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві.

З матеріалів справи вбачається, що позивач повністю оплатила вартість придбаного і переданого їй нерухомого майна, та стала його законним володільцем.

Аналізуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що позивач не набула прав володільця спірної квартири є помилковим. Тому її права щодо цього нерухомого майна підлягали захисту.

Зі змісту позовних вимог убачається, що позивач просила на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України та ст. 346 ЦК України визнати недійсними укладені відповідачами договори купівлі-продажу, як такі, що суперечать вимогам закону.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

-5-

Враховуючи те, що ОСОБА_7 відчужив спірну квартиру ОСОБА_8, без розірвання попереднього договору з позивачем, яка є її законним володільцем, чи визнання судом його недійсним, то колегія суддів дійшла висновку, що укладений 17 жовтня 2013 року договір купівлі-продажу цієї квартири між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним. Тому позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання недійсним вказаного договору купівлі-продажу підлягають задоволенню.

Між тим, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до чергового добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами. Перелік можливих способів захисту міститься у ст. 16 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається що між позивачем та відповідачами ОСОБА_8 і ОСОБА_4 існують речово - правові відносини щодо права на квартиру, то і способом захисту є відповідний цим правовідносинам речово-правовий, а саме - витребування майна (ст. ст. 387, 388 ЦК України).

Тому позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 05 грудня 2014 року не підлягають задоволенню.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_6, то рішення суду першої інстанції на підставі п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_6

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_7 та ОСОБА_8. на користь позивача підлягають стягненню судовий збір в сумі по 424 грн. 96 коп. (121 грн. 60 коп. (243 грн. 60 коп. : 2) сплачених в суді першої інстанції + 303 грн. 16 коп. (606 грн. 32 коп. : 2) - за подачу апеляційної скарги).

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним правочину задовольнити.

-6-

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 17 жовтня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. за реєстровим № 2562.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_8 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 05 грудня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є. за реєстровим №3627.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 424 грн. 96 коп. судового збору в обох судових інстанціях з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко