Справа № 676/5766/15-ц
Номер провадження 2/676/153/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року м. Камянець-Подільський

Камянець-Подільський міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого судді Стельмах Д.В.,

при секретарі Сопрун С.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Камянець-Подільський цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 державна нотаріальна контора, Виконавчий комітет Камянець-Подільської міської ради, Слобідо-Кульчієвецька сільська рада, Фонд державного майна України про визнання договору купівлі продажу частини будинку недійсним,-

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 державна нотаріальна контора, Виконавчий комітет Камянець-Подільської міської ради, Слобідо-Кульчієвецька сільська рада про визнання договору купівлі продажу частини будинку від 17 серпня 1977р. недійсним. На обґрунтування позову зазначив, що 17.08.1977 року між матірю позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі продажу частини будинку, за яким відповідачка придбала 27% будинку за адресою: м. Камянець-Подільський, проспект Грушевського, 20 (раніше проспект Леніна). Як стало відомо позивачу, вказаний договір посвідчено з грубим порушенням чинного на той час цивільного та земельного законодавства, що веде до його недійсності. Зокрема, заборонено придбавати житлове приміщення особі в якої на праві власності знаходився інший житловий будинок (його частина); договір відчуження житлового будинку мав посвідчуватися лише після виділу відповідної частини земельної ділянки в натурі. Крім того, відповідно до ст. 145 Кодексу про шлюб та сімю УРСР опікун не вправі був без згоди органу опіки та піклування укладати угоди, якщо вони виходять за межі побутових, тобто ОСОБА_6 не могла відчужити свою половину сільського будинку без відповідного рішення виконкому сільської ради, бо за іншого були порушені права та інтереси неповнолітньої дочки. Виходячи зі змісту ст. 114 ЦК УРСР передбачено привілейоване право для позивача у набутті відчуженої матірю кімнати. Також на момент підписання договору купівлі-продажу відповідачка мала прізвище ОСОБА_7, а не ОСОБА_6, та обманула державного нотаріуса, який посвідчував договір не перевіривши тотожності особи.

Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку від 17 серпня 1977р. укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з часу його укладення та застосувати наслідки двосторонньої реституції, тобто повернути сторони в попереднє становище шляхом повернення позивачу проданої кімнати, а покупцю суми вартості покупки, визначеної правочином.

Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позов.

Відповідач в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити. Також просила застосувати строк позовної давності, оскільки позивачу було відомо про укладення договору з 1977 року, тобто 38 років.

В судове засідання представники третіх осіб в судове засідання не зявилися, подали клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності третіх осіб на підставі наявних у справі доказів.

Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне.

Судом встановлено, 17.08.1977 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі продажу частини будинку, за яким відповідачка придбала 27% будинку за адресою: м. Камянець-Подільський, проспект Грушевського, 20 (раніше проспект Леніна), посвідчений державним нотаріусом ОСОБА_4 Камянець-Подільської державної нотаріальної контори, за реєстром №2-2128.

Позивач був присутній під час укладення вказаного договору, весь час проживав у своїй частині будинку, що визнається сторонами в судовому засіданні, тому, при бажанні, міг реалізувати привілейоване право у набутті відчуженої матірю кімнати.

Відповідно до ч.1 ст. 101 ЦК УРСР в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його).

Згідно із ст. 103 ЦК Української РСР якщо в особистій власності громадянина або у подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей стане з підстав, що допускаються законом, більше одного жилого будинку, власник вправі на свій вибір залишити у своїй власності будь-який з цих будинків. Інший будинок (будинки) повинен бути власником протягом одного року проданий, подарований або відчужений іншим способом. Річний строк для добровільного відчуження власником будинку (будинків) обчислюється з дня виникнення права власності на інший будинок (будинки). Якщо власник протягом одного року не скористується своїм правом на відчуження будинку в будь-якій формі, цей будинок за рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів підлягає примусовому продажу в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом Української РСР (1501-06, 1502-06, 1503-06) для виконання судових рішень. Виручені від продажу суми після відшкодування витрат, пов'язаних з здійсненням примусового продажу, передаються колишньому власникові будинку.

На момент укладення договору купівлі-продажу, 17.08.1977 року, у відповідачки була у власності ? частина будинку у с. Слобідка-Кульчієвецька, Камянець-Подільського району. Як вбачається із погосподарської книги на 1977р., 1978р., 1979р., вказана частина будинку продана 14.04.1978 року, погосподарський номер закритий.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

За нормами ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень ч. 2 ст. 13 цього Кодексу, де зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Згідно з вимогами ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутись до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною, так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Положенням ч.1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятоюта шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і покупця (набувача). Позивач не є стороною правочину, вчиненого між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а тому не може ставити питання застосування наслідків недійсного правочину для захисту порушених його прав, з підстав зазначених в позові.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 11, 60, 213-215 ЦПК України, ст. 15, 16, 203, 215, 216, 328 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 державна нотаріальна контора, Виконавчий комітет Камянець-Подільської міської ради, Слобідо-Кульчієвецька сільська рада, Фонд державного майна України про визнання договору купівлі продажу частини будинку недійсним - відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів до апеляційного суду Хмельницької області через Камянець Подільський міськрайонний суд з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя