Провадження № 2/641/1710/2016 Справа № 641/9336/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2016 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Ященко С.О.,

при секретарі судового засідання Ємельяненко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2, ОСОБА_3

про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у 2013 році звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 матеріальну шкоду, що складається із суми боргу в розмірі 64549,73 доларів США, 3670,92 євро, 1743, 75 грн., що в гривневому еквіваленті складає 827 953 грн. 32 коп., та моральну шкоду в розмірі 150 000 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.06.2014 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 39 033 долари США 12 центів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики у розмірі 25 516 доларів США 61 центів, 3 670 Євро 92 центів та 1 719 грн. 01 коп. В інший частині в задоволенні позову - відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04.12.2014 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.06.2014 року скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 11.03.2015 року рішення апеляційного суду Харківської області від 04.12.2014 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.08.2015 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.06.2014 року змінено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.03.2016 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.06.2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19.08.2015 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги, згідно заяви від 20.10.2016 року ОСОБА_1 просить:

- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, що складається із суми боргу у розмірі 20422,23 доларів США, 3835,45 євро та 1849,59грн., що в гривневому еквіваленті складає 634656,36грн.;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, що складається із суми боргу у розмірі 39427,53 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 1012893,24грн.;

- стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150000грн.;

- покласти на відповідачів витрати зі сплати судового збору.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_1 є власником грошових коштів у розмірі 133 750 доларів США, 3 714 євро та 1600 гривень, які у грудні 2010 року були без її дозволу взяті ОСОБА_2, що здійснювала догляд за онуками позивача за адресою: м. Харків, вул. Крилова, 116. 7 червня 2011 року ОСОБА_2 зізналась позивачу в тому, що це саме вона взяла гроші ще в грудні 2010р., з яких 120 000 доларів США передала ОСОБА_3, що приїхав до неї в Харків з м. Кривий Ріг.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились вважати ці кошти позикою та встановили строк повернення цієї позики, що підтверджується наступними розписками, які були укладені між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 через деякий час, а саме: відповідно до розписки ОСОБА_2 від 07 червня 2011 року грошові кошти у розмірі 120 000доларів США віддала ОСОБА_3, а 12 тисяч євро - ОСОБА_4 Відповідно до розписки від 11 червня 2011 року ОСОБА_2 вкрала у ОСОБА_1 грошові кошти: 133 750 доларів США, 3 714 євро та ще винна 1600 гривень та зобовязується їх повернути протягом двох місяців. Отже, спочатку своїми неправомірними діями ОСОБА_2 завдала шкоди ОСОБА_1, однак в зв'язку з подальшою домовленістю між позивачем та відповідачем виникли правовідносини зобов'язального характеру, що витікають із договору позики.

Фактично сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано, що залишок коштів, які відповідач ОСОБА_2 повинна повернути ОСОБА_1 складає 23 750 доларів США, 3 714 Євро та 1600 гривень, з яких ОСОБА_2 повернула протягом 2011-2014 років : 6000 доларів США та 400 Євро. Залишок не повернутих коштів складає 17750 доларів США, 3 314 Євро та 1600 гривень

Відповідач ОСОБА_3 визнав той факт, що він отримав від ОСОБА_2 110 000 доларів США, а також визнав, що отримані кошти належать на праві власності ОСОБА_1 і в зв'язку з тим, що обставини змінились відповідач зобов'язався повернути 110 000 доларів США ОСОБА_1 до 31.12.2011 р., пояснивши це тим, що зараз у нього всіх коштів не має, так як він їх витратив на потреби бізнесу.

Так, відповідно до розписки ОСОБА_3 від 07 червня 2011 року він на прохання ОСОБА_2 взяв на зберігання 110 тисяч доларів США до 01 грудня 2011 року. Зобовязується повернути гроші ОСОБА_1 до 31.12.2011 року До теперішнього часу з боку ОСОБА_3 не повернутими залишились 33963,09 доларів США.

В звязку з наявністю боргу на підставі ст. 625ЦК України позивачем нараховано 3% річних від простроченої суми.

Крім того, позивач зазначає, що протиправними діями відповідачів їй завдано моральної шкоди. Біля 5 років позивач усіляко намагається повернути свої кошти, які заробляла все життя наполегливою працею і зберігала їх для подальшого забезпечення своєї старості. З метою повернення коштів позивач була змушена виїжджати до м. Кривий Ріг та до міста Дніпропетровськ. На цей час вимушена позичати кошти у рідних та знайомих, щоб проходити курси лікування. Позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 150 000грн., яку просить стягнути з відповідачів солідарно.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 збільшені позовні вимоги підтримала, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

У відповідності до приписів ч. 5 ст. ст. 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Матеріали справи містять заяву ОСОБА_2 від 30.07.2015 року (т. 2, а.с. 193), в якій вона просить розглядати справу без її участі. Крім того, зазначає, що позовні вимоги ОСОБА_1 визнає.

У судовому засіданні 06.10.2016 року представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 проти задоволенні позову заперечував, просив в задоволенні позову відмовити.

Доводи своїх заперечень обґрунтовував тим, що дійсно ОСОБА_3 склав розписку, у якій зобовязався повернути позивачу 110 000 доларів США до 31.12.2011 року. Після складення вказаної розписки він виконав свої зобовязання перед позивачем, повернувши їй 76000 доларів США, решту коштів повинна повернути ОСОБА_2 Відносно пред'явленої до стягнення моральної шкоди зазначив, що позивачем не доведено факт її заподіяння відповідачем ОСОБА_3 та розмір моральної шкоди.

У судове засідання 21.11.2016 року відповідач та його представник не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Направлене на адресу суду представником відповідача ОСОБА_6 клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає, оскільки до нього не додані докази поважності причин неприбуття у судове засідання.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до розписки від 03.06.2011 року ОСОБА_2Є знайшла у ОСОБА_7 100 000 доларів США та взяла їх собі, зобов'язується повернути протягом двох місяців (а.с. 200, т. 1).

Цього ж дня, 03.06.2011 року ОСОБА_2 складено розписку, згідно якої вона взяла без відома ОСОБА_1 еквівалент (800000грн.) 100000 доларів США. Зобов'язується повернути 04.06.2011 року 25000. Решту коштів у сумі 75000 зобов'язується повернути до 10.06.2011 року (а.с. 201, т. 1).

Згідно розписки від 07.06.2011 року ОСОБА_2 викрала у ОСОБА_1 143750 доларів США, 13900 Євро. Щоб уникнути кримінальної відповідальності вона зобов'язалась 120000 доларів США та 12000Євро повернути до 08.06.2011 року, а решту у кількості 23750доларів США та 1900Євро до 31.12.2011 року.

Відповідно до розписки ОСОБА_8 від 07 червня 2011 року грошові кошти у розмірі 120 тис. доларів США вона віддала відповідачу ОСОБА_3, а 12 тис. євро - ОСОБА_4 (а. с. 202, зворот, т. 1).

Відповідно до розписки ОСОБА_3 від 07 червня 2011 року він на прохання ОСОБА_8 взяв на зберігання 110 тис. доларів США до 01 грудня 2011 року. У зв'язку з обставинами, що змінилися, зобов'язується повернути гроші ОСОБА_1 до 31 грудня 2011 року (а. с. 197, т. 1).

Відповідно до розписки від 11 червня 2011 року ОСОБА_8 викрала у ОСОБА_1 грошові кошти: 133 750 доларів США, 3 714 євро, 1 600 грн. та зобов'язується повернути їх протягом двох місяців (а. с. 198, т. 1).

Позивачем не заперечується, що грошові кошти були частково їй повернуті. Так, ОСОБА_1 визнає, що ОСОБА_8 повернула 6 000 доларів США та 400 євро.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 та представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 погодились, що, з урахуванням курсу НБУ станом на день повернення коштів за деклараціями Автолюкс, ОСОБА_3 фактично повернув позивачеві після написання розписки 76000 доларів США.

Допитана у судовому засіданні 20.10.2016 року у якості свідка позивач ОСОБА_1 пояснила, що у неї були в наявності грошові кошти, які вона все своє життя збирала, щоб забезпечити свою старість. У червні 2011року вона виявила пропажу цих коштів. ОСОБА_2, яка на той час працювала у її сім'ї нянею онуків, зізналась у викраденні коштів. ОСОБА_2 пояснила їй, що вкрала кошти давно та передала їх ОСОБА_3 та його дружині у м. Кривий Ріг. Наступного дня вона разом з ОСОБА_2 поїхала до м. Кривий Ріг, де зустрілась з ОСОБА_3 та його дружиною. ОСОБА_3 визнав, що у нього були кошти, які передала йому ОСОБА_2, однак він вложив їх у справу, а тому одночасно не може повернути всі кошти. ОСОБА_3 погодився про повернення коштів, про що написав розписку. Останній раз ОСОБА_3 повертав кошти 08.05.2013 року у сумі 1000 доларів США, ОСОБА_2 - 21.01.2014 року у сумі 150 доларів США.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні 20.10.2016 року повідомила, що вона є донькою позивача. В її домоволодінні у потаємному місці зберігались належні її матері грошові кошти. Через деякий час вона виявила пропажу цих грошей, при цьому у домоволодіння окрім, позивача, дітей та няні ОСОБА_2 сторонніх осіб нікого не було. Після розмови позивача з ОСОБА_2, остання зізналась, що взяла вказані грошові кошти та повідомила, що віддала їх своєму знайомому Поляк.

У судовому засіданні 20.10.2016 року свідок ОСОБА_10 пояснив, що є племінником позивача. Влітку 5-6 років тому назад йому зателефонувала т. ОСОБА_1 та попросила з'їздити з нею до м. Кривий Ріг. Поїхали утрьох: він, тітка ОСОБА_1 та няня її сім'ї ОСОБА_2. На автостанції біля м. Кривий Ріг зустрілись з чоловіком та жінкою, які повідомили, що повернуть кошти т. ОСОБА_1, оскільки вони здогадувались, що кошти, які їм передала ОСОБА_2Є, їй не належать. Кошти він зобов'язався повернути до ОСОБА_11. ОСОБА_2 також сказала, що поверне кошти добровільно.

Свідок ОСОБА_12 повідомив, що знайомий з ОСОБА_1 близько 20 років. Восени 2011 року він разом з позивачем їздив до м. Дніпропетровськ. Позивач показала йому розписки, у яких ОСОБА_10 зобов'язувався повернути їй кошти. У м. Дніпропетровськ Стас передав їй 40000 доларів США, ходили там у відділення банку та перевіряли кошти. Потім ОСОБА_1 та ОСОБА_10 домовились про передачу коштів Автолюксом.

Оцінюючи правовідносини, що склались між сторонами з приводу повернення коштів, суд зазначає наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

При розгляді справи не спростовано, що позивачеві ОСОБА_1 належали кошти у розмірі 133750 доларів США, 3 714 євро та 1 600 грн.

Згідно приписів ч.ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Право на відшкодування моральної та майнової шкоди серед способів захисту цивільних прав передбачається статтями 22 - 23 ЦК України. Частина 3 ст. 386 ЦК України також передбачає можливість відшкодування майнової та моральної шкоди, що була заподіяна порушенням права власності. Зазначена норма закріплює таке право за усіма власниками незалежно від того, якими діями було заподіяно шкоду їх праву власності, та які способи захисту ними застосовуються.

У відповідності до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі.

З урахуванням вказаних норм, обставин справи, пояснень позивача, суд зазначає, що у ОСОБА_2 внаслідок вчинених нею дій виникло зобов'язання з відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_1

Про наявність у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 зобов'язань, ОСОБА_2 03.06.2011 року видала позивачеві відповідні боргові розписки.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов'язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором.

У відповідності до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням. Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується у судовому засіданні представником позивача, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 домовились, що первинне зобов'язання з відшкодування шкоди замінюється позикою, що визнала і ОСОБА_2, написавши позивачеві розписку від 11.06.2011 року, в якій зобов'язалась повернути 133750 доларів США, 3714 євро та 1600грн. протягом двох місяців.

Приписами ч. 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання , то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, якщо при цьому були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Враховуючи, що відповідач ОСОБА_2 зобовязання у строки, визначені сторонами, належним чином не виконала, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заявленого в межах позовних вимог боргу у розмірі 17750 доларів США, 3314 Євро та 1600грн.

Також згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наведений позивачем у заяві про збільшення позовних вимог від 20.10.2016 року розрахунок 3%річних суд вважає обґрунтованим, у ньому наведені розрахункові періоди, враховано суми, що повертались відповідачем ОСОБА_2, а тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача заявлених в межах позовних вимог 3% річних у розмірі 2672,23 доларів США, 521,45 Євро та 249,59грн.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-79 цс 14 від 02 липня 2014 року.)

Станом на 21.11.2016 року офіційний курс гривні щодо долара США встановлено НБУ у розмірі 2589.5267грн. за 100 доларів США, офіційний курс Євро - 2752.4079грн. за 100 Євро.

Таким чином, заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 складає 528731,53грн. (20422,23доларів США*25,89грн.)+ 97919,04грн.(3835,45Євро*25,53грн.)+1849,59грн., що разом становить 628500,16грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відносно позовних вимог до ОСОБА_3 з урахуванням висновків і мотивів, з яких Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 02.03.2016 року скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції, та які в силу приписів ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обов'язковими для суду при новому розгляді справи, суд зазначає наступне.

Обґрунтовуючи вимоги до ОСОБА_3, у позові та заяві про збільшення позовних вимог позивач посилається на укладення ОСОБА_3 з ОСОБА_1 договору позики, який оформлено розпискою від 07.06.2011 року.

У відповідності до приписів ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частина 2 вказаної статті містить норму щодо документів, які можуть підтверджувати укладення договору позики. До них ЦК відносить розписку або інший подібний борговий документ.

Боргові документи мають підтверджувати дві обставини: по-перше, факт отримання боржником грошей або речей, їх кількість, рід та якість; по-друге, точне визначений строку повернення грошей або речей, а у разі його відсутності момент пред'явлення вимоги.

Обовязковими реквізитами боргового документа є власноручний підпис боржника (позичальника), його уповноваженого представника, а факультативними дата, місце видачі, вказівка про свідків тощо.

При цьому, додана до матеріалів справи розписка ОСОБА_3 не може бути прийнята судом у якості належного та допустимого доказу укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договору позики, оскільки вона не відповідає вимогам, передбаченим у ст. 1047 ЦК України, зокрема, у ній не вказано факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 коштів.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3 визнав борг, вказаний у розписці від 07.06.2011 року, та повернув частину коштів у розмірі 76000доларів США, а тому неповернута частина коштів має бути стягнута саме з нього, є необґрунтованими.

Так, у відповідності до приписів ст. 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно ст. 528 ЦК України виконання обов'язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов'язання не випливає обов'язок боржника виконати зобов'язання особисто. У цьому разі кредитор зобов'язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов'язку боржника іншою особою цей обов'язок боржник повинен виконати сам.

Обставини справи свідчать про те, що первісно зобов'язання з відшкодування шкоди виникло між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 стороною цього зобов'язання не був, він частково виконав обов'язок ОСОБА_2 щодо повернення коштів ОСОБА_1, позивачем прийнято таке виконання, однак решту обов'язку щодо повернення коштів боржник за зобов'язанням - відповідач ОСОБА_2 повинна виконати сама.

Складені відповідачем ОСОБА_2 розписки свідчать про те, що всю суму боргу вона зобов'язувалась повернути сама.

Складення боргового документа (розписки) не завжди пов'язується чинним законодавством тільки з укладенням договору позики. Так, згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

При цьому, суд зазначає, що матеріали справи містять і розписку сина ОСОБА_2 - ОСОБА_13 (т. 1, а.с. 9), в якій останній підтверджує крадіжку коштів, що належали ОСОБА_1, та зобов'язується повернути їх протягом 2 місяців. Однак, вимог до ОСОБА_13, аналогічних вимогам до ОСОБА_3, позивачем не пред'явлено.

З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 боргу за договором позики у розмірі 33963,09 доларів США.

Не підлягають задоволенню і як похідні від вказаних вимог позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 5464,44 доларів СЩА річних.

Відносно позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди(зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобовязання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобовязання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння їй моральної шкоди, розміру цієї шкоди, а тому вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до приписів ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (код НОМЕР_2) борг у розмірі 628500,16грн. та витрати зі сплати судового збору у розмірі 1312,66грн.

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_14