Провадження № 2/522/7130/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем УКРАЇНИ

(повний текст)

«25» жовтня 2016 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Грищук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 управління державної міграційної служби України в Одеській області про надання дозволу на виготовлення проїзного документа та виїзд за межі України дитини без згоди батька, за участі третьої особи Органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради,

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за уточненою позовною заявою від 18 серпня 2016 року, просить суд надати дозвіл на виготовлення проїзного документа особи, яка не досягла 16-річного віку, для виїзду за межі України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди його батька ОСОБА_2 й надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд особи, яка не досягла 16-річного віку, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за межі України у період з 01 грудня 2016 року по 30.09.2028 року, на тимчасове місце проживання за кордоном, в країну Ізраїль у супроводі його матері ОСОБА_1, яка забезпечуватиме проїзд та перебування за кордоном свого сина, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, обґрунтовуючи позовні вимоги наступним.

Сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У подальшому вказані відносини припинилися й дитина залишилась проживати разом із матірю.

11.03.2016 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії І-ЕЛ №101795 від 11.03.2016 року, актовий запис № 13. У зв'язку з укладенням вказаного шлюбу у позивачки виникла необхідність та можливість у проживанні й працевлаштуванні за місцем постійного проживання свого чоловіка, тобто у Ізраїлі. ОСОБА_1 отримала від свого чоловіка згоду на проживання сина у квартирі у місті ОСОБА_6 (Ізраїль), яка належить ОСОБА_7 на праві приватної власності, а також вирішила питання щодо свого працевлаштування, про що свідчить лист страхового агента ОСОБА_8 від 18.03.2016 року. Втім, ОСОБА_1, з огляду на відсутність згоди й чинення відповідачем перешкод, позбавлена можливості самостійно вирішити питання про оформлення документів для тимчасового виїзду їх неповнолітньої дитини за кордон.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні визнав позов частково в частині надання дозволу на виготовлення проїзного документу для дитини, в решті вимог заперечував проти задоволення вимог позивача, вказував на порушення його прав як батька дитини.

Представник відповідача ОСОБА_3 управління Державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не явився, про дату, час та місце судового засідання сповіщався належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи в судове засідання не зявився, проте надав суду клопотання, яким просив розглядати справу за його відсутності.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з тих підстав, що викладені у позовній заяві.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити із частковим задоволенням позову з огляду на таке.

Сторони у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають неповнолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження останньої, виданим Відділом державної реєстрації цивільного стану реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції 18.10.2012 року, актовий запис за № 2566. У подальшому вказані шлюбні відносини припинилися й дитина залишилась проживати разом із матірю, що не заперечене відповідачем.

11.03.2016 року між позивачкою й ОСОБА_5 укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії І-ЕЛ №101795 від 11.03.2016 року, актовий запис № 13.

Позивачем отримано від свого чоловіка згоду на проживання сина у квартирі № 3, що в Державі Ізраїль в м. Беер-Шева по вулиці Моше Став в будинку 2, що належить ОСОБА_9 на праві приватної власності, а також вирішила питання щодо свого працевлаштування, про що свідчить лист страхового агента ОСОБА_8 від 18.03.2016 року.

Окрім цього, судом встановлено, що в Державі Ізраїлі запроваджено й існує безкоштовне дошкільне виховання у вигляді суспільних дитячих садків, що підтверджується витягом з Рішення уряду Ізраїлю №4088 від 08.01.2012 року, що наявний в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з вимогами ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд з України лише за згодою батьків.

За ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. При цьому батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, що слідує із змісту ч.2 ст. 155 СК України.

Правилами частин 1 та 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків,' опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Питання про надання дозволу для виїзду дитини за кордон має вирішуватися судом, виходячи з інтересів, в першу чергу, - дитини, а також з врахуванням інтересів його батьків.

Наведені норми права, в тому числі норми міжнародного права, мають вирішальне значення для висновків суду, з огляду на що суд дійшов таких висновків.

Оцінюючи доводи відповідача, суд зобовязаний визнати їх непереконливими та безпідставними, оскільки заперечення цієї сторони ґрунтуються виключно на акцентуванні на правах батька дитини на участь у її вихованні. При цьому, інтереси батьків мають право на реалізацію такою мірою та в такий спосіб, які відповідатимуть саме інтересам забезпечення повноцінного розвитку та зростання неповнолітньої дитини. З огляду на наведене, суд констатує, що відповідачем не наведено та не обґрунтовано, що ним особисто створені за останнім (нинішнім) або іншим прийнятним місцем проживання неповнолітньої дитини в м. Одесі усі належні умови задля забезпечення та гарантування повноцінного, здорового, гармонійного розвитку його неповнолітньої дитини. Такі обставини ним в цілому не наводилися.

Суд має виходити з того, що правам батька неповнолітньої дитини кореспондують відповідні обовязки, які мають бути виконані в першу чергу. Додатково судом враховано малий вік неповнолітньої дитини, яка в силу цього доводу протягом цього періоду свого життя потребує в першу чергу піклування зі сторони саме її матері, при чому, що самий факт проживання дитини з матірю відповідачем не оспорюється та не заперечується.

Суд, одночасно за наведеним, має врахувати, що позивач та відповідач припинили спільне проживання, а до цього моменту не змогли дійти спільної згоди з приводу укладення шлюбу. Причини цього не підлягають дослідженню судом, проте суд має визнати за позивачкою її право на воззєднання з сімєю за місцем проживання свого чоловіка, оскільки це не суперечитиме інтересам дитини. При цьому, істотне значення для вирішення справи має той факт, що неповнолітня дитина постійно проживає разом з матірю, що визначено й рішенням суду.

Під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження й те, що тимчасова зміна місця проживання дитини не призведе до втрати нею громадянства України, не позбавить дитину права та можливості повернутися в Україну, а так само право самостійно визначити місце свого проживання після досягнення нею 14-річного віку.

Крім того, судом не встановлено ґрунтовних підстав для висновку, що виїзд дитини за кордон здійснюється виключно з метою зашкодити інтересам відповідача, оскільки для відвідування відповідачем можливого майбутнього місця проживання дитини не вимагається окремого дозволу, а також віза Держави Ізраїль.

Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Правилами ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» регулюється порядок оформлення документів для постійного проживання громадян України за кордоном. Втім, позивач просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини без згоди батька на тимчасовий виїзд останнього за кордон, з огляду на що положення наведеного закону не можуть застосовуватись судом для вирішення цього спору.

Відповідно до п. 20 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 року №152 оформлення, видача та обмін паспорта для виїзду за кордон здійснюється особі, яка не досягла шістнадцятирічного віку, - на підставі заяви-анкети одного з батьків (якщо батьки не перебувають у шлюбі - на підставі заяви-анкети того з батьків, з ким проживає особа), усиновлювачів, опікунів, піклувальників або інших представників.

При цьому, відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за № 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, рішення суду є окремою та самостійною підставою для виїзду неповнолітнього за межі України без згоди одного з батьків, при цьому, відповідно до чинного законодавства для виготовлення проїзного документу дитини для виїзду за кордон не потрібен ані дозвіл суду, ані згода обох батьків, з огляду на що в цій частині суд має відмовити.

Судом не встановлено підстав або обставин, що могли бути витлумачені ним як такі, що є перешкодою для надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон; судом також не вбачається намагання позивача порушити права дитини, що є пріоритетними для суду у цих правовідносинах, у звязку з вірогідним виїздом дитини за кордон тощо.

Таким чином, враховуючи те, що сторони не перебувають у шлюбі та їх неповнолітня дитина постійно проживає разом з позивачкою, враховуючи те, що батько дитини із зустрічними вимогами про визначення місця проживання дитини з ним не звертався, а також беручи до уваги той факт, що дитина потребує належного духовного та культурного розвитку, належних умов проживання, тому задля недопущення порушення прав ОСОБА_4 та можливості його належного фізичного, духовного та морального розвитку, суд вважає за можливе позов задовольнити у цій частині та надати дозвіл на виїзд ОСОБА_4 за межі України до Держави Ізраїль на час тимчасового проживання в цій країні без згоди його батька ОСОБА_2.

Одночасно з наданням права на виїзд за межі України суд, виходячи з доводів позивача, зобовязаний визначити місце майбутнього тимчасового проживання неповнолітньої дитини за адресою: Держава Ізраїль, АДРЕСА_1, яку позивач має право обрати лише після набрання цим рішенням законної сили.

Окрім цього, запобігаючи порушенню законних прав й інтересів відповідача як батька дитини, суд має встановити порядок виконання цього рішення суду, зобовязавши позивача ОСОБА_1 повідомляти відповідача ОСОБА_2 про обрання місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в Державі Ізраїль, а також повернути неповнолітню дитину ОСОБА_4 в Україну після завершення періоду її дозволеного тимчасового проживання в Державі Ізраїль.

Інші доводи сторін не мають правового значення для вирішення цього спору по суті судом.

Керуючись ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», ст.ст. 7, 150, 155 СК України, ст.ст. 10, 11, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Надати дозвіл на неодноразовий виїзд з України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межі Державного кордону в Державу Ізраїль, а також на тимчасове проживання у названій країні без дозволу (згоди) та супроводу батька дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, з моменту набрання цим рішенням законної сили й до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку у супроводі її матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, за межами Державного кордону України в Державі Ізраїль на час тимчасового проживання в цій країні у місті Беер-Шева АДРЕСА_2.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Встановити порядок виконання цього рішення суду, зобовязавши позивача ОСОБА_1 повідомляти відповідача ОСОБА_2 про обрання місця проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в Державі Ізраїль, а також повернути неповнолітню дитину ОСОБА_4 в Україну після завершення періоду її дозволеного тимчасового проживання в Державі Ізраїль.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: С.О. Погрібний

25.10.2016