Справа № 447/257/16 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/3974/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Ванівського О.М., Ніткевича А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства (КП) «Розділжитлосервіс» про визнання нарахування незаконним та скасування боргу,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення оскаржила ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зазначає, що відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що ним надаються послуги з утримання будинку, внутрішньобудинкових мереж і споруд. Всупереч вимогам ст.ст.19,29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», постановам Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року та № 529 від 20 травня 2009 року відповідач не уклав з нею договір про надання послуг. Вказує, що мешканці будинку неодноразово зверталися до відповідача щодо проведення ремонту будинку і його мереж. На звернення відповідач не відреагував. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст. ст. 4, 10, 11, 59-61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Відповідно до ч.1 ст.15, ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у визначений законом спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником квартири № 1 у багатоквартирному будинку № 10 на вулиці Мазепи у м. Новий Розділ ьвівської області. Вказаний будинок належить до комунальної власності, перебуває на балансі відповідача. Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів та органів влади із скаргами на незадовільну роботу відповідача по утриманню будинку. Із долучених до позовної заяви листів, які є відповідями на звернення ОСОБА_2, вбачається, що вона порушувала питання про здійснення побілки у її квартирі, а також не погоджується із нарахуванням плати за житлово-комунальні послуги, зокрема, за теплопостачання, хоч нею самовільно демонтовано батареї опалення в квартирі (а.с.4-12,14-16). Законодавством передбачена спеціальна процедура відєднання окремих квартир від центрального опалення у багатоквартирному будинку. Докази про дотримання такої процедури власником квартири № 1 у матеріалах справи відсутні.

Із листа жилого-комунального управління Новороздільської міської ради № 743 від 5 вересня 2001 року (а.с.13) вбачається, що належна позивачеві квартира затоплена 24 липня 2001 року із квартири № 4, яка розташована поверхом вище. З цього приводу комісією управління складено акт та кошторис ремонтних робіт на відновлення квартири.

ОСОБА_2 не здійснює оплати за ремонт та утримання будинку, що стверджується наданими квитанціями та не заперечується позивачем (а.с.19,57).

У матеріалах справи наявні копії звернень відповідача до ОСОБА_2 з пропозицією укласти договір про надання послуг з утримання будинку на підставі Типового договору від 2 березня, 4 травня 2011 року, які вручені ОСОБА_2, що стверджується поштовими квитанціями (а.с.36-38). Однак такий договір сторони не уклали.

На підставі заяви ОСОБА_2 від 20 січня 2012 року сторони уклали договір про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги, який не оспорював ся, є чинним (а.с.39-42).

Згодом ОСОБА_2 повідомила відповідача про те, що укладений договір про реструктуризацію заборгованості не підлягає виконанню, оскільки такий укладений з порушенням закону, зокрема, у договорі не зазначено з якого періоду нарахована заборгованість.

На це звернення відповідач повідомив, що договір про реструктуризацію заборгованості було укладено згідно з вимогами чинного законодавства і він містить усі істотні умови, а отже є чинним. Крім того, зазначено, що позивачу було проведено перерахунок розміру заборгованості в частині поточного ремонту покрівлі та столярних виробів і підготовки до експлуатації в осінньо-зимовий період у сумі 135,47 грн.

Рішенням виконавчого комітету Новороздільської міської ради Львівської області від 1 липня 2013 року №192 затверджено перелік, періодичність та строки надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, а також тарифи на вищевказані послуги. Відповідно до цього рішення до таких послуг включено прибирання прибудинкової території, прибирання сходових кліток, технічне обслуговування внутрішньобудинкових систем, освітлення місць загального користування і підвалів, дератизація, обслуговування димовентеляційних каналів, поточний ремонт покрівлі, сходових кліток, столярних виробів, внутрішньобудинкових систем, технічне обслуговування ліфтів, електропостачання ліфтів. Відповідач звертався до осіб, які користуються грядками на прибудинковій території, провести їх прибирання до 2 квітня 2015 року.

5 червня 2015 року Миколаївським районним судом Львівської області видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 заборгованості за комунальні послуги, який скасовано ухвалою цього суду від 12 червня 2015 року за заявою ОСОБА_2, оскільки встановлено, що між сторонами існує спір, заборгованість не є безспірною.

Відповідно до квитанції за особовим рахунком 0610-00010 станом на грудень 2015 року борг позивача перед відповідачем становив 10 208,74 грн. Згідно довідки від 20 квітня 2016 року №212 борг позивача становить 10 617,81 грн.

Статтею 327 ЦК України визначено, що у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді; управління таким майном здійснює безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Загальні засади здійснення субєктивних цивільних прав, у тому числі, права власності, визначено у статтях 12, 13, 319 ЦК України, що підлягають застосуванню і стосовно здійснення права комунальної власності. Субєктом управління комунальним майном міської територіальної громади відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ч.5 ст.16). ст.ст. 14,15,18 ЖК України) є міська рада. Згідно зі ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження майном; власність зобовязує.

Відповідно до ст. 24 ЖК України для експлуатації житлового фонду створюються житлово-експлуатаційні організації, діяльність яких здійснюється на основі господарського розрахунку. Ці організації забезпечують схоронність житлового фонду і належне його використання, обслуговування громадян, додержання ними правил користування жилими приміщеннями, утримання будинку і прибудинкової території. До повноважень та обовязків відповідача не належить проведення капітального ремонту будинків.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п.4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 8 жовтня 1992 року, утримання приватизованих квартир (будинків) здійснюється за рахунок коштів їх власників.

Закон України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги» регулює правовідносини, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами. ОСОБА_3 визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їх права та обовязки. Субєктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувачем будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд є власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно із законом.

Виконавцями житлово-комунальних послуг з управління будинком, спорудою або групою будинків та їх утримання є комунальні житлово-експлуатаційні підприємства. Позивач, який є юридичною особою, зареєстрованою у встановленому порядку, здійснює утримання і ремонт будинків (споруд) житлового та нежитлового фонду, які перебувають на його балансі, у тому числі будинок № 10 на вулиці Мазепи у м.Новий Розділ.

Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг (п. 5 ч. 3 ст.20).

Згідно із ст.ст. 1, 13 цього Закону утримання будинків і прибудинкових територій, як різновид житлово-комунальних послуг, - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих і нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно із законодавством. Залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 31 Закону порядок формування цін/тарифів на кожний вид житлово-комунальних послуг першої і другої груп (пп. 1 та 2 ч. 1 ст. 14 Закону) визначає Кабінет Міністрів України. Виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво житлово-комунальних послуг і подають їх на затвердження органам місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Органи місцевого самоврядування затверджують ціни/тарифи на житлово-комунальні послуги в розмірі економічно обґрунтованих витрат на їх виробництво.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку (ч. 2 ст. 32 Закону).

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначені повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування у сфері регулювання і встановлення цін/тарифів на житлово-комунальні послуги (ст. ст. 5 - 7).

Відповідно до підп. 2 ч. 1 ст. 7 Закону, ст. 28 Закону України від 21 травня 1997 року «Про місцеве самоврядування в Україні» до повноважень виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, встановлення тарифів щодо оплати побутових, комунальних та інших послуг, які надаються підприємствами і організаціями комунальної власності відповідної територіальної громади, та погодження цих питань з підприємствами, установами й організаціями, які не належать до комунальної власності.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 3 грудня 1990 року «Про ціни і ціноутворення» Кабінет Міністрів України визначає повноваження органів державного управління в галузі встановлення і застосування цін/тарифів, а також по контролю за цінами/тарифами.

Частиною 1 ст. 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Статтями 20, 21 цього Закону визначені обовязки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обовязком споживача є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом; а обовязком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Відповідно до ч. 6 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі зникнення потреби в отриманні послуги або відмови споживача від користування послугою виконавця/виробника споживач має право розірвати договір у порядку, встановленому законом.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 208 цього Кодексу правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 ЦК України. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зміст свободи договору відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України означає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Разом з тим свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору, сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. ОСОБА_3 положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Правовідношення, в якому замовник зобовязаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, є грошовим зобовязанням.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 цього Кодексу зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідач надав докази, що він підготував договір на надання послуг ОСОБА_2 на основі Типового договору і був ініціатором укладення такого договору, однак такий договір не укладений. Позивач не заперечує, що договір про надання і оплату комунальних послуг сторонами не підписаний.

Згідно зазначених вище норм закону споживач зобовязаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними.

Необхідність укладення договору про надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обовязок, а не право сторін, а відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст.ст. 627, 630 ЦК України, ст.ст.19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій, вчинених поза межами права. Така позиція міститься у Постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі № 6-110цс12 за результатами розгляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 квітня 2012 року, постановленої у справі про вирішення спору між виконавцем житлово-комунальних послуг і власником квартири, який відмовився від укладення договору про надання послуг за утримання будинку та прибудинкової території.

Відповідно до вимог ст.ст. 204, 205 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням. Відтак, недодержання форми правочину тягне за собою недійсність правочину лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі.

Відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Недійсність договору з надання житлово-комунальних послуг у звязку з недодержанням письмової форми законом не встановлена, а тому зобовязання, які виникли між сторонами, є дійсними і їх виконання повинне здійснюватися у відповідності до норм цивільного законодавства.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 цього Кодексу зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складання та підписання акта-претензії споживача, у якому зазначаються строки, види, показники порушень тощо. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. Таких дій позивач не вчиняла. Доказів про те, що вона користувалася послугами інших установ позивач не надала.

На підтвердження доводів ОСОБА_2 про відсутність послуг, їх неналежну якість, або того, що вона відмовилася від цих послуг, чи надання таких припинено, або позивачем допущено порушення при наданні житлово-комунальних послуг з утримання будинку та прибудинкової території і центрального опалення, позивач не надала належних та допустимих доказів.

Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами статей 13, 41 Конституції і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження: по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна, по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобовязані оплатити отримані ними житлово-комунальні послуги. Відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від встановленого законом обовязку оплати послуг у повному обсязі, якщо він фактично користується ними зі згоди постачальника послуг.

Межі здійснення цивільних прав визначають правомірну поведінку особи, оскільки її дії в межах цивільних прав підлягають правовому захисту, на відміну від дій, вчинених поза межами права.

Позивач посилається на неналежну якість послуг з утримання будинку та прибудинкової території.

На заперечення цих доводів відповідач надав розрахунки вартості послуг із зазначенням тарифів, за якими проводилося нарахування вартості послуг. Належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог позивачем не надані. Є встановленим, що позивач не сплачує за житлово-комунальні послуги, розмір яких розраховано відповідно до встановлених у законному порядку компетентним органом тарифів з врахуванням площі належної відповідачеві квартири. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

За приписами ст. 10 ЦПК України для забезпечення змагальності процесу та рівності сторін, апеляційний суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснив ОСОБА_2, яка брала участь у справі, її права, обовязки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема, право на надання належних та допустимих доказів. Позивач такими своїми правами не скористалася.

Колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні обставин справи судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Миколаївського районного суду Львівської області відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді