Справа №263/240/16-ц Провадження №2/263/562/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2016 року Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: судді Ікорської Є.С. при секретарі Турчиній Н.К., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 28.03.1987 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. У грудні 2015 року шлюб було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя. За час сумісного життя у шлюбі 04.02.1997 р. ними було набуто спільне майно, а саме трьохкімнатна квартира, що знах одиться за адресою: АДРЕСА_1. З уточненої позовної заяви, вбачається, що оскільки зазначена квартира придбана нею та відповідачем під час перебування у шлюбі, просить суд ухвалити рішення про поділ майна та визнати право власності за нею та відповідачем по ? частини кожному квартири АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивачки наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали через його необґрунтованість. Відповідач вважає, що оскільки з 2000 року шлюбні відносини припинились, а тому в подальшому внески за квартиру утримувались з його заробітної плати, то частка позивачки у праві власності на квартиру складає 17/50, а його частка складає - 33/50.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи в їхній сукупності, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшень, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з ОСОБА_3, який діє від імені ВАТ «Маріупольгаз», уклав договір купівлі-продажу квартири у розстрочку від 04.02.1997 р., згідно з яким квартира продана за 22436 грн., при укладенні договору сплачено 25%, а решту суми ОСОБА_2 зобов'язався сплачувати внески рівними долями, а саме - по 280,45 грн., починаючи з 01.01.1997 по 31.12.2001 р.р. (а.с.22).

Згідно з довідкою від 18.02.2016 року №44, виданою ПАТ «Маріупольгаз» ОСОБА_2, вбачається, що у період 1997 р. по 2001 р. з його заробітної плати здійснювалось утримання вартості викупленої ним квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).

Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 28.03.1987 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 28.03.1987 р. (а.с.5).

Згідно з рішенням Жовтневого районного суду м.Маріуполя 27.12.2015 р. шлюб між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 розірвано (а.с.28).

Згідно з реєстраційним посвідченням Маріупольського БТІ право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 17.06.1997 р. за ОСОБА_2 (а.с.48).

Таким чином, право власності на спірну квартиру було набуто сторонами у період сумісного проживання під час перебування у зареєстрованому шлюбі. А тому суд не може взяти до уваги твердження відповідача про те, що фактично сторони перестали вести спільне господарство у 2000 р. і з цього періоду шлюбні відносини припинились, в подальшому внески за квартиру утримувались з його заробітної плати, внаслідок чого частка позивачки у праві власності на квартиру має складати 17/50, а його частка - 33/50. набуте за час шлюбу,

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Згідно з ч.6 ст.57 СК України суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку із припиненням шлюбних відносин.

Сторонами не заперечувалося, що фактичні шлюбні відносини між ними припинилися у 2000 році.

Проте, враховуючи, що право власності на спірну квартиру було набуто саме у 1997 р., оскільки договір купівлі-продажу, який нотаріально посвідчений 04.02.1997 р., зареєстрований в Маріупольському БТІ 17.06.1997 р., тобто у період, коли шлюбні відносини тривали і сторони вели спільне господарство, квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя, внаслідок чого за сторонами слід визнати право власності по ? за кожним, а тому позов підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що судом задоволені позовні вимоги ОСОБА_1, суд у відповідності зі ст.88 ЦПК України, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, з урахуванням того, що ухвалою суду від 19.01.2016 р. попередньо був визначений судовий збір в розмірі 2436 грн. з урахуванням ринкової вартості спірної квартири (243600 грн.), відповідність суми судового збору 1 % від ринковій вартості квартири відповідачем не оспорюється, оскільки за позивачкою визнається право на ? частку спірної квартири, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1218 грн.(2436 грн. : 2).

Керуючись ст.57,60, 61, 69, 70, 71 СК України, ст. 10-11, 57-60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку за кожним квартири АДРЕСА_1 загальною площею - 60,2 кв.м, житловою площею 36,0 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1218 грн.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Є.С. Ікорська