Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ в натурі частки із майна і визнання права власності, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання права власності на новостворений багатоквартирний житловий будинок та надання права на введення в експлуатацію, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про виділ частки із майна, що є у спільній власності і визнання права власності, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про виділ частки із майна, що є у спільній власності, та визнання права власності, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, ОСОБА_6, прокуратура Малиновського району м. Одеси, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 12 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2007 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про виділ в натурі та визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 11 квітня 2007 року між ним, його сином - ОСОБА_3 та ОСОБА_1, він набув право власності на 1/3 частку спірного домоволодіння.

Оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні належним йому майном, просив виділити в натурі його частку у розмірі 1/3 домоволодіння по АДРЕСА_1 та визнати право власності на чотирьохповерховий будинок площею 878,8 кв.м, розташований на земельній ділянці загальною площею 225,17 кв.м по АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 звернувся до суду з аналогічним позовом.

У червні 2007 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виділ в натурі та визнання права власності, зазначивши, що 30 вересня 2006 року між нею та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1.

11 квітня 2007 року укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_1 відчужила на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1/3 частці домоволодіння кожному.

Оскільки відповідачі чинять перешкоди у користуванні належною їй 1/3 часткою домоволодіння, просила виділити її в натурі, присвоївши нову поштову адресу, та визнати право власності на п'ятиповерховий будинок житловою площею 391,6 кв.м по АДРЕСА_2.

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати право власності на новостворений багатоквартирний будинок з підвалом, розташований на земельній ділянці площею 0,1105 га по АДРЕСА_1, та визнати за ним право на введення в експлуатацію новоствореного багатоквартирного житлового будинку з підвалом.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2015 року у позовах ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмолено, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

У позові ОСОБА_4 в частині визнання права власності на новостворений багатоквартирний житловий будинок та в частині позовних вимог до ОСОБА_5 про визнання права власності на новостворений багатоквартирний житловий будинок і про надання права на введення в експлуатацію відмовлено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на будівельні матеріали, використані при будівництві багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 як забудовником право на подання заяви до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про введення в експлуатацію зазначеного багатоквартирного житлового будинку.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 січня 2016 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_5, Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області про визнання права власності на новостворений багатоквартирний житловий будинок, про надання права на введення в експлуатацію скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у позові.

У іншій частині рішення суду першої інстанції оскаржено не було.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належало домоволодіння, яке згодом було знесене, у зв'язку із чим припинено їх право власності на нерухоме майно та право користування земельною ділянкою, на якій воно було розміщене. Протягом 2007-2008 років на зазначеній земельній ділянці збудовано багатоквартирний житловий будинок, забудовником якого є ОСОБА_4, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на будівельні матеріали, використанні під час будівництва багатоквартирного житлового будинку, та визнання за ним права на подання до Департаменту державної архітектурно-будівельної інстанції в Одеській області заяви про введення новоствореного житлового будинку в експлуатацію.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_9 на праві власності належало домоволодіння АДРЕСА_1, до якого входили два житлових будинки літ «А», «Ж» та надвірні споруди.

Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці, яка на підставі рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів працюючих від 24 травня 1957 року № 356 була надана у користування попередньому власнику домоволодіння.

11 серпня 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладено угоду про намір укласти договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості, згідно з яким остання зобов'язалась відчужити зазначене домоволодіння у строк до 15 жовтня 2006 року на користь ОСОБА_4

30 вересня 2006 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання набула право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з двох житлових будівель літ. «А», «Ж» загальною площею 41,2 кв.м та надвірних споруд, що розташовані на земельній ділянці площею 888 кв.м.

11 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого останні набули право власності по 1/3 частці кожний на будинковолодіння АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно зі ст. 349 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що в період з 2007 року по 2008 рік на місці старої садиби за відсутності дозвільної та належним чином погодженої проектної документації, на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, побудовано багатоквартирний житловий будинок АДРЕСА_1, забудовником якого є ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно із ч. ч. 1 ст. 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене.

Встановивши, що новостворений багатоквартирний житловий будинок є самочинним будівництвом, побудований на земельній ділянці, яка перебуває у користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_3 і ОСОБА_10, врахувавши те, що позивачі не надавали дозволу ОСОБА_4 на будівництво багатоквартирного житлового будинку на зазначеній земельній ділянці, суд апеляційної інстанції правомірно погодився із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_4 як за особою, яка здійснила самочинне будівництво, права власності на новостворене нерухоме майно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на будівельні матеріали та відмовляючи у позові в цій частині, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що такі вимоги ОСОБА_4 не заявлялись, судом першої інстанції належним чином не досліджувались та не перевірялись, не досліджувалось також і те, як визнання права власності на будівельні матеріали може вплинути на права та законні інтереси власників квартир новоствореного житлового будинку, які інвестували кошти у будівництво.

Крім того, встановивши, що ОСОБА_4 не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій розташований спірний багатоквартирний житловий будинок, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання за ним права на введення спірного житлового будинку а експлуатацію, а тому правомірно скасував рішення суду першої інстанції в цій частині.

Також суд апеляційної інстанції обґрунтовано погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, оскільки останній не є належним відповідачем у справі.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні та не спростовують висновків суду, що підтверджено дослідженими судом доказами.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відхилення касаційної скарги і залишення оскаржуваного судового рішення без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко
Судді: М.В.Демяносов О.М.Ситнік