№ 201/1380/16 - ц
провадження 2/201/ 1149/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення збитків та судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 02 лютого 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення збитків та судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися, але уточнювалися. Позивач в своєму позові, а її представник в ході судового засідання посилаються на те, що 09 січня 2008 року між позивачем і відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, за умовами якого позивачка отримала у відповідача кредит в сумі 16843.33 долари США для придбання автомобіля; для забезпечення вказаного договору сторонами було укладено договір застави рухомого майна і позивачка придбала автомобіль ЗАЗ за рахунок цих кредитних коштів. В лютому 2010 року у позивачки виникли фінансові труднощі, утворилася заборгованість по сплаті кредиту і сторони домовилися про те, що позивачка передає банку свій вказаний автомобіль, банк його реалізує, погашається позивачкою борг і договір вважається виконаним. Для цього позивачка надала представнику банку довіреність, банк реалізував автомобіль позивачки, але кошти з його реалізації направив на погашення боргу по кредиту, а не повернув позивачці, що остання вважає неправомірним, оскільки реалізація ї автомобіля пройшла неправильну процедуру (реалізація повинна бути не за довіреністю, а за офіційними торгами), реєстрації угоди купівлі-продажу не було, кошти за автомобіль банк позивачці не повернув, чим порушив її права. Автомобіль позивачки банком продано за 4931.34 долар США, що в перерахунку на національну валюту, на думку позивача, складає 122538 грн. 65 коп.. Вказана сума, згідно позову і пояснень представника позивача і є сумою збитків самого позивача, Остання звернулася до банку з питанням повернення їй вказаної суми коштів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються права позивача. Банк звернувся до суду і рішенням суду з позивачки стягнуто заборгованість по кредитному договору, апеляційна інстанція залишила це рішення без змін. На подальші неодноразові звернення позивача до відповідача з питанням повернення йому вказаних коштів отримано відмову. Національний бак обмежився роз'ясненнями загального характеру. Позивачу завдана матеріальна шкода, завдані збитки, він (позивач) поніс витрати. Звернувся знову до відповідача повернути йому гроші та виплатити втрати, але отримав відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Вважає вказані дії банку протиправними і просив про стягнення цих грошових коштів за вказаним кредитним договором і договором застави, задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» позов не визнав, посилаючись на те, що ними дійсно 09 січня 2008 року з позивачем було укладено кредитний договір, за умовами якого позивачка отримала у відповідача кредит в сумі 16843.33 долари США для придбання автомобіля; для забезпечення вказаного договору сторонами в цей же день було укладено договір застави рухомого майна і позивачка придбала автомобіль ЗАЗ за рахунок цих кредитних коштів. У позивачки виникли фінансові труднощі, утворилася заборгованість по сплаті кредиту і сторони домовилися про те, що позивачка передає банку свій вказаний автомобіль, банк його реалізує, погашається позивачкою борг і договір вважається виконаним. Для цього позивачка надала представнику банку довіреність, банк реалізував автомобіль позивачки, кошти з його реалізації направив на погашення боргу по кредиту, чим задоволена частина вимог і претензій банку до позивача. Автомобіль позивачки банком продано за 4931.34 долар США, що в перерахунку на національну валюту, на думку позивача, складає 122538 грн. 65 коп.. Але вказаним повністю не покривалася сума заборгованості позивачки перед банком і банк звернувся до суду і рішенням суду з позивачки стягнуто решту заборгованості по вказаному кредитному договору, апеляційна інстанція залишила це рішення без змін. Проти стягнення з них коштів вони заперечують. На письмові звернення позивача вони відповідали в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Крім того, позивачка пропустила термін для звернення з таким позовом до суду. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Позовні вимоги не доведені і безпідставні та просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 09 січня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір № NKGDAW10340006, за умовами якого ОСОБА_1 отримала в цьому банку 16843.33 доларів США кредитних коштів зі сплатою обумовлених річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом строком до 08 січня 2015 року з метою придбання автомобіля. В забезпечення виконання умов вищевказаного договору, 09 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений договір застави рухомого майна, за умовами якого в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивачка надала в заставу автомобіль марки ЗАЗ TF55Y0, рік випуску 2007, кузов НОМЕР_2, об'єм двигуна 1.5, державний номер НОМЕР_1. Банк виконав умови кредитного договору та договору застави і на підставі заяви відповідача надав йому кредитні кошти у розмірі 16843.33 долари США, що не заперечується сторонами.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

Відповідно до умов договору позивач зобов'язаний повернути кредит відповідачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невід'ємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення.

В лютому 2010 року у позивачки виникли фінансові труднощі, утворилася заборгованість по сплаті кредиту і сторони домовилися про те, що позивачка передає банку свій вказаний автомобіль, банк його реалізує, погашається позивачкою борг і договір вважається виконаним. Для цього позивачка надала представнику банку довіреність, банк реалізував автомобіль позивачки, але кошти з його реалізації направив на погашення боргу по кредиту, а не повернув позивачці, що остання вважає неправомірним, оскільки кошти за автомобіль банк позивачці не повернув, чим порушив її права. Автомобіль позивачки банком продано за 4931.34 долар США, що в перерахунку на національну валюту, на думку позивача, складає 122538 грн. 65 коп.. Вказана сума, згідно позову і пояснень представника позивача і є сумою збитків самого позивача, Остання звернулася до банку з питанням повернення їй вказаної суми коштів, але відповідач відмовляється це зробити, чим порушуються права позивача.

Продажем заставленого позивачкою автомобіля не задоволено всі вимоги банку по заборгованості позивачки за вказаним кредитним договором і в січні 2012 року банк звернувся до Центрального районного суду м. Миколаєва до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором і заочним рішенням цього суду від 13 грудня 2012 року позов банку було задоволено, з позивачки стягнуто всю заборгованість по цьому кредитному договору; відповідачка не погодилася з цим рішенням районного суду і оскаржила його до апеляційної інстанції, ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 березня 2014 року апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, а заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 13 грудня 2012 року залишене без змін.

Позивачка не погодилася і з цим, на її подальші неодноразові звернення до відповідача з питанням повернення їй вказаних коштів отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України позикодавець має право вимагати дострокового повернення усієї частини кредитних коштів та відсотків, що залишилися у разі прострочення позичальником повернення чергової частини позики, та пені.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено апеляційним судом Миколаївської області та зазначено у ухвалі від 25 березня 2014 року по справі №1423/2310/2012 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 неналежно виконувала умови кредитного договору, вперше прострочена заборгованість виникла у 2008 році, а з лютого 2010 року виникла безперервна прострочена заборгованість

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України та п. 2.3.3 умов кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання грошового зобов'язання.

У зв'язку з наявністю заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 30 березня 2010 року передала вказаний автомобіль банку в заклад, а 20 серпня 2010 року видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила банк, зокрема й продати автомобіль,визначаючи на власний розсуд ціну та інші умови.

Відповідно до ч. 2 ст. 589 ЦК України за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно меморіального валютного ордеру від 20 січня 2011 року кошти від продажу автомобіля в сумі 4 931.34 долар США надішли на рахунок банку та в цей же день зараховані на погашення кредитної заборгованості позивачки ОСОБА_1 Таким чином, кошти від реалізації автомобіля були спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, пов'язаними з неналежним виконанням взятих на себе обов'язків позивачу було завдано ушкодження здоров'я, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв'язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні це підтвердження не знайшло.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги і наполягання представника позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1. в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення збитків та судових витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення збитків та судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 22, 203, 215, 216, 220, 525, 526, 530, 589, 626-639, 657, 1058, 1059, 1068, 1166, ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення збитків та судових витрат відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -