АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1832/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 жовтня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

17 травня 2016 року позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що позивачем по справі ОСОБА_7 було надано відповідачу - ОСОБА_8 позику - грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США (сорок тисяч доларів 00 центів), що на момент отримання коштів за курсом НБУ (курс НБУ на 25.06.2013 року становив 7,99 грн. за 1 долар США) становило суму 319 600,00 гривень (триста дев'ятнадцять тисяч шістсот гривень 00 копійок). Кошти отримано відповідачем ОСОБА_8 25 червня 2013 року, що підтверджується доданою до заяви розпискою від 25 червня 2013 року, складеною відповідачем власноручно, у якій дружина позивача надала дозвіл на позику відповідачу ОСОБА_8 вказаної суми коштів, що було підписано у присутності двох свідків, які засвідчили факт отримання ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 40 000,00 доларів США.

Згідно вищезазначеної розписки від 25 червня 2013 року відповідач ОСОБА_8 зобов'язувалася повернути позивачу ОСОБА_9 позику кошти в розмірі 40 000,00 доларів США (сорок тисяч доларів 00 центів) до 25 червня 2015 року. За період користування коштами відповідачем ОСОБА_8 було повернуто грошові кошти в сумі 3 600,00 доларів США, а саме - 15.08.2014 року 800,00 доларів США, 07.10.2014 року 800,00 доларів США, 10.03.2015 року 1 000,00 доларів США та 18.05.2015 року 1 000,00 доларів США. Таким чином, на момент подання до суду позову залишок боргу становив 36 400,00 (тридцять шість тисяч чотириста доларів 00 центів) доларів США. Оскільки борг відповідачем ОСОБА_8 до часу подання позову не виплачено, то позивач змушений звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення суми боргу в розмірі 916916 гривень, процентів за користування коштами в розмірі 426302, 19 грн., суму витрат від інфляції в розмірі 668199,71 грн., 3 % річних 37000, 50 грн., та стягнення судових витрат.

Однак, в подальшому під час розгляду справи по суті судом першої інстанції позивач подав 22 червня 2016 року заяву про уточнення позовних вимог.

Згідно уточнених позовних вимог ОСОБА_7А просив визнати за ОСОБА_8 борг перед ОСОБА_7 в розмірі 916 916,00 грн.; визнати за ОСОБА_7 право власності на нежитлове приміщення (магазин), розташований АДРЕСА_1, по вулиці Олега Кошового в місті Каневі Черкаської області, загальною площею 45,6 кв. м та ґанок площею 15,5 кв. м - шляхом передачі відступного; припинити зобов'язання ОСОБА_8 перед ОСОБА_7 за розпискою від 25 червня 2013 року по поверненню грошових коштів в сумі 36400,00 (тридцять шість тисяч чотириста доларів 00 центів) доларів США, що є еквівалентом 916 916,00 грн. (дев'ятсот шістнадцять тисяч дев'ятсот шістнадцять гривень 00 копійок), отриманих в якості позики, а також стягнути з ОСОБА_8 на користь позивача судовий збір в сумі 6 890,00 грн.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року позов задоволено повністю.

Визнано за ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2 борг перед ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер 14 в розмірі 916 916,00 грн. (дев'ятсот шістнадцять тисяч дев'ятсот шістнадцять гривень 00 копійок).

Визнано за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер 14 право власності на нежитлове приміщення (магазин), розташований АДРЕСА_1, по вулиці Олега Кошового в місті Каневі Черкаської області, загальною площею 45,6 м2 та ґанок площею 15,5 м2 - шляхом передачі відступного.

Припинено зобов'язання ОСОБА_8 перед ОСОБА_7 за розпискою від 25 червня 2013 року по поверненню грошових коштів в сумі 36400,00 (тридцять шість тисяч чотириста доларів 00 центів) доларів США, що є еквівалентом 916 916,00 грн. (дев'ятсот шістнадцять тисяч дев'ятсот шістнадцять гривень 00 копійок), отриманих в якості позики. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер 14 судовий збір в сумі 6 890,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6, який не приймав участі в розгляді справи, однак, посилаючись, що даним рішенням суду вирішено питання про його права та обовязки, які порушено ухваленим рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку, подавши 30 червня 2016 року апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішенням суду першої інстанції порушено його законні права на володіння та користування спільним майном подружжя, придбаним в шлюбі , а саме квартирою, яка була переобладнана в магазин, розташованим за адресою АДРЕСА_2, яка була предметом позовних вимог та щодо якої ухвалено оскаржуване рішення. Апелянт зазначає, що в порушення вимог закону, суд не залучив його до участі в розгляді справи як третю особу, чим було порушено його законні права та інтереси, позбавивши права на захист його прав. Вважає, що рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому судом не повно зясовано усі фактичні обставини справи, не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Тому, вважає апелянт, рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим, оскільки посилається на те, що застосуванню для вирішення спору підлягала ч. 1 ст. 65 СК України, так як ОСОБА_10, яка є відповідачем у справі, не мала одноособового права розпоряджатися належним подружжю на праві спільної сумісної власності майном. Апелянт також зазначає, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки умова розписки про забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном є нікчемною, так як є договором застави, який підлягає нотаріальному посвідченню, що не було дотримано сторонами договору. Просить скасувати рішення суду першої інстанції від 23 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, стягнувши з позивача судові витрати на його користь.

Позивач та відповідач, їх представники про день та час розгляду справи повідомлялись неодноразово належним чином, однак тричі подавали заяви про відкладення розгляду справи в суді апеляційної інстанції, посилаючись на хворобу та зайнятість в інших справах їх представників. Ні позивач, ні відповідач в судові засідання суду апеляційної інстанції тричі не зявлялися .

Частиною 3 ст. 27 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи вчетверте, оскільки сторони зловживають своїми процесуальними правами, умисно затягуючи розгляд справи в суді апеляційної інстанції, яка та протязі понад три місяці не розглядається із-за заяв сторін про відкладення розгляду справи та неможливості зявитися їх представників, які або продовжують хворіти або ж зайняті в інших справах, що належним чином не підтверджено і не надано належних доказів суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягає застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає повністю.

Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення уточнених позовних вимог, суд першої інстанції виходив із доведеності та обгрунтованості уточнених позовних вимог з врахуванням визнання позовних вимог відповідачем відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України.

Суд першої інстанції, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе зобовязань по поверненню боргу, обовязковості до виконання умов договору , яким передбачено в разі несвоєчасного повернення боргу, що боржником не заперечується стягнення з неї боргу за рахунок квартири, яку вона мала намір придбати протягом місяця або іншого нерухомого майна, яке буде їй належали на праві власності в разі не придбання вказаної квартири, вважав заявлені уточнені позовні вимоги обгрунтованими.

Колегія суддів повністю не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважаючи, що судом безпідставно та необґрунтовано задоволено позов, оскільки висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону і обставинах справи, а рішення суду ухвалено з невірним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, свобод чи інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно даних розписки від 25 червня 2013 року відповідач ОСОБА_8 отримала від позивача ОСОБА_7 позику - грошові кошти в розмірі - 40 000,00 доларів США , що на момент отримання коштів за курсом НБУ (курс НБУ на 25.06.2013 року становив 7,99 грн. за 1 долар США) становило суму 319 720,00 гривень зі строком повернення до 25 червня 2015 року. Також в даній розписці відповідач ОСОБА_8 зазначала, що в разі несвоєчасного повернення коштів, вона не заперечує проти стягнення з неї боргу за рахунок квартири АДРЕСА_3, яку ОСОБА_8 має намір придбати протягом місяця з дати написання розписки або за рахунок іншого майна, яке буде у її власності, в разі не придбання зазначеної квартири (а. с. 13).

Зазначені обставини підтверджуються доданою копією розписки від 25 червня 2013 року, складеною відповідачем ОСОБА_8 власноручно, у якій дружина позивача ОСОБА_11 надала згоду на позику ОСОБА_8 вказаної суми коштів в розмірі 40000 доларів США, підписаною у присутності двох свідків, які засвідчили факт отримання ОСОБА_8 грошових коштів у розмірі 40 000,00 доларів США.

Предявляючи позов до суду, позивач ОСОБА_7 просив задовольнити його вимоги про стягнення суми боргу в розмірі 916916 грн., процентів за користування коштами в розмірі 426 309,19 грн., суми втрат від інфляції в розмірі 668199, 71 грн., суми 3% річних в розмірі 37000 грн. та стягнути судові витрати на підставі вимог ст.ст.

509, ч. 1 ст. 524, 525, 526, 533, 536, 610, 612, ч. 1 ст. 638, ч. 2 ст. 640, ст.ст. 1046 1049 ЦК України, ст.ст. 3, 87-88 ЦПК України.

Однак, в подальшому під час розгляду справи по суті судом першої інстанції позивач ОСОБА_7 подав 22 червня 2016 року заяву про уточнення позовних вимог, які були підтримані позивачем та його представником, пославшись як на підставу для задоволення його вимог на вищевказані статті, доповнивши свої вимоги ще посиланням на ст. 600 ЦК України, просив визнати за ОСОБА_8 борг перед ОСОБА_7 в розмірі 916 916,00 грн.; визнати за ОСОБА_7 право власності на нежитлове приміщення (магазин), розташований АДРЕСА_1, по вулиці Олега Кошового в місті Каневі Черкаської області, загальною площею 45,6 кв. м та ґанок площею 15,5 кв. м - шляхом передачі відступного; припинити зобов'язання ОСОБА_8 перед ОСОБА_7 за розпискою від 25 червня 2013 року по поверненню грошових коштів в сумі 36400,00 (тридцять шість тисяч чотириста доларів 00 центів) доларів США, що є еквівалентом 916 916,00 грн. (дев'ятсот шістнадцять тисяч дев'ятсот шістнадцять гривень 00 копійок), отриманих в якості позики, а також стягнути з ОСОБА_8 на користь позивача судовий збір в сумі 6 890,00 грн.

Дані вимоги було розглянуто та задоволено судом першої інстанції повністю.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_7 посилався на розписку, складену у простій письмовій формі , яка, як він вважав, є і договором позики грошових коштів, і договором застави майнових прав, оскільки передбачає всі істотні умови для вказаного виду угод.

Таким чином, як вбачається із тексту розписки, між сторонами склалися позикові відносини, виходячи із характеру обовязку боржника у грошовому зобовязанні, що існує між позикодавцем і позичальником.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа , - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до ч. 1, ч. 3 ст. 1049 ЦК позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Зі змісту наведених норм випливає, що позикові відносини передбачають передачу однією стороною у власність іншій стороні грошей або речей, визначених родовими ознаками, під зустрічне зобовязання повернути в майбутньому таку саму кількість грошових коштів або речей того ж роду та такої якості. Наслідки порушення договору позичальником та відповідальність за його невиконання передбачені ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно до ч. ч.1, 2 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обовязок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обовязку щодо першої сторони.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ст. 627 ЦК України.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір ( оферти ) і прийняття пропозиції ( акцепту) другою стороною.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, договір позики є підставою виникнення позикових відносин, а не угодою щодо розпорядження майном, на що суд першої інстанції належної уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання права власності на нежитлове приміщення за позивачем.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови /( пункти ), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Як вбачається із матеріалів справи та наявної копії розписки, що є договором позики, укладеним 25 червня 2013 року між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_8, даний договір є змішаним, оскільки містить в собі елементи договору позики та елементи забезпечувального правовідношення, так як позичальником здійснено волевиявлення, яким вона зобовязалась передати нерухоме майно позикодавцю у випадку неповернення суми позики.

Відповідно до ст. 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно до ст. 575 ЦК України встановлено окремі види застави, де ч. 1 даної статті передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У відповідності до ст. 12 Закону України « Про заставу» до договору застави встановлено наступні вимоги: у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобовязання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови , відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно ст. 16 Закону України «Про заставу» в редакції, яка діяла на час оформлення розписки, передбачено, що право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню з моменту нотаріального посвідчення цього договору.

Частиною 1 ст. 18 Закону України «Про іпотеку» встановлено обовязковість нотаріального посвідчення іпотечного договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

За таких обставин, договір позики від 25 червня 2013 року, укладений між позивачем ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_8 слід вважати нікчемним в частині забезпечення , а відтак і таким, що не породжує наслідків в цій частині.

В порушення вимог закону суд першої інстанції не звернув уваги на обовязкові вимоги щодо договорів певного виду, в звязку з чим дійшов необґрунтованого висновку про наявність між сторонами чинного забезпечувального правовідношення, що потягло ухвалення рішення із порушенням норм матеріального права, і є обовязковою підставою для його скасування.

Колегія суддів повністю погоджується з доводами апеляційної скарги в частині щодо нікчемності договору, який нотаріально не посвідчено.

Слід звернути увагу, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що боргова розписка, у розумінні вищезазначених норм є договором застави, оскільки із тексту розписки вбачається, що відповідач брала в борг кошти в розмірі 40000 доларів США, та виписала в розписці певні зобовязання перед позивачам, а не укладала договір застави. До того ж, на час укладення договору позики та написання розписка відповідач ОСОБА_8 не була власником нерухомого майна, що нею власноручно підтверджено в розписці , а стала ним пізніше, що підтверджується даними договору купівлі продажу квартири від 29 червня 2013 року (а.с. 40- 41), де її чоловік ОСОБА_6 апелянт по справі давав згоду на придбання даного нерухомого майна, що зазначено в п.4.3 договору купівлі продажу квартири .

Вказані обставини свідчать про те, що у відповідача ОСОБА_8 було відсутнє нерухоме майно, яке б вона могла передати у заставу в рахунок погашення боргу.

Однак, судом першої інстанції не були враховані вказані обставини справи, що призвело до необґрунтованих висновків суду та задоволення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги в цій частині також є обґрунтованими та підлягають задоволенню колегією суддів.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_8 не заперечує наявність

боргу та визнає уточнені вимоги позивача щодо їх задоволення в повному обсязі, що вбачається із рішення суду першої інстанції . Тобто спір між сторонами відсутній.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорювань право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України.

Зі змісту вимог позивача вбачається, що між сторонами виник спір щодо повернення коштів за договором позики .

Способом захисту порушеного права за договором позики є предявлення позову про стягнення боргу за договором позики на підставі ч. 1 ст. 1049 ЦК України.

Позивачем ОСОБА_7 такий позов було заявлено, однак згідно уточнених позовних вимог, він дані вимоги змінив та просив суд не про стягнення коштів згідно договору позики, а про визнання права власності на нерухоме майно.

Як на підставу своїх уточнених вимог ОСОБА_7, крім раніше зазначених статей, позивач посилається на ст. 600 ЦК України, яка передбачає припинення зобовязання переданням відступного. В даній статті зазначено: зобовязання припиняється за згодою сторін внаслідок передання боржником відступного ( грошей, іншого майна тощо) . Розмір, строки й порядок передання відступного встановлюється сторонами.

Однак, із наявних матеріалів справи та наданих сторонами доказів, обставин , які б свідчили про неможливість укладення між позивачем та відповідачем, яким визнається позов, в позасудовому порядку вирішити питання щодо передання відступного у відповідності до приписів ст. 600 ЦК України в уточненому позові також не зазначено .

Договір відступного в матеріалах справи відсутній. Також слід звернути увагу, що оскільки договір відступного стосується нерухомого майна, то повинен бути посвідчений нотаріусом. Проте, таких доказів суду сторонами надано не було.

Колегія суддів звертає увагу, що сам факт визнання відповідачем ОСОБА_8 позову не є безумовною підставою для задоволення позову з вказаних вище підстав.

Як розяснено в п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06. 2009 року , у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб ( не відповідача ), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Суд першої інстанції в порушення вимог закону не лише не залучив до участі в розгляді справи чоловіка відповідача ОСОБА_8 апелянта ОСОБА_6, та ще порушив його права щодо майна, яке є спільною власністю подружжя, оскільки придбано в шлюбі. Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 щодо надання згоди на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення, а згода має бути посвідчена нотаріально, оскільки договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використано в інтересах сімї є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні 30 липня 2011 року було укладено шлюб між ОСОБА_12 та ОСОБА_6, що підтверджується даними актового запису № 132 відділу ДРАЦС по м. Каневу Канівського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області, даними копії свідоцтва про шлюб (а. с. 62). В шлюбі народився син ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 25.05. 2016 року шлюб ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розірвано.

Із матеріалів справи вбачається, що 29 червня 2013 року між ОСОБА_14 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є квартира № 36, що знаходиться по вулиці Кошового Олега, 6 в місті Каневі Черкаської області, який було посвідчено приватним нотаріусом Канівського міського нотаріального округу ОСОБА_15 (а.с.40-41).

Відповідно до п. 4.3 договору купівлі-продажу квартири даний договір укладено з письмової згоди чоловіка покупця ОСОБА_6, справжність підпису якого засвідчено приватним нотаріусом (а.с.41), що підтверджено апелянтом в суді апеляційної інстанції.

Право власності на квартиру підтверджується даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с.45) та випискою з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (а. с. 45).

Рішенням виконавчого комітету Канівської міської ради № 194 від 15 липня 2013 року надано дозвіл ОСОБА_8 на переведення жилого приміщення квартири № 36, жилого будинку № 6 по вул. О.Кошового м. Канів до нежитлового фонду під комерційне використання.

20 вересня 2013 року було виготовлено технічний паспорт на громадський будинок магазин, що розташований АДРЕСА_4.

Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя; ч. 2 ст. 61 СК України - об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; ч.1 ст.69 СК України - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; ч.1 ст.70 СК України - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Водночас вимогами ч. ч. 3, 4 ст. 65 Сімейного кодексу України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Другий з подружжя у разі укладення договору іпотеки без його згоди має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору в силу ч. 2 ст. 65 СК.

Дана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11.03 2015 року у справі № 6-21цс 15, яка є обовязковою для виконання усіма судами України.

Суд першої інстанції не звернув належної уваги на вказані обставини, що чоловік та дружина розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Проте, зазначений договір позики був укладений у простій формі, нотаріально не посвідчений та згоди ОСОБА_6 як чоловіка відповідача ОСОБА_8 не було надано, оскільки йому нічого не було відомо про укладення даного договору до часу, коли він, будучи в суді першої інстанції по іншій справі, випадково дізнався про ухвалене рішення, яке і оскаржується апелянтом в звязку із порушенням його прав щодо спільного майна подружжя, придбаного в шлюбі.

Крім того, апелянт ОСОБА_8 посилається, що згідно договору купівлі продажу квартири дана квартира була придбана за 123516 грн., що еквівалентно 15000 долів США. Кошти на придбання квартири давали батьки обох сторін подружжя. Тому в позиці таких коштів у позивача у сімї ОСОБА_8 не було потреби.

За таких обставин, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції допущено порушення вимог матеріального та процесуального права, неповно зясовано всі факти ін обставини справи, оскільки у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на вищевказані обставини і положення закону уваги не звернув, тому безпідставно задовольнив уточнені позовні вимоги ОСОБА_7 про визнання права власності на квартиру в рахунок боргу за договором позики, яка придбана подружжям ОСОБА_8 в шлюбі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може залишатись в силі, так як при його ухваленні судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є обовязковою підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимог позивача ОСОБА_7

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Апелянтом ОСОБА_6 понесено судові витрати за сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 7579 гривень, що підтверджується даними квитанції про оплату судового збору. Тому стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 підлягають понесені судові витрати за сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 7579 гривень.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів скасувати, ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_7 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 понесені судові витрати за сплату судового збору при подачі апеляційної скарги в розмірі 7579 гривень.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :