АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 524/1544/15-ц Номер провадження 22-ц/786/258/16Головуючий у 1-й інстанції Кривич Ж. О. Доповідач ап. інст. Дряниця Ю. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді: Дряниці Ю.В.

суддів: Карнауха П.М., Чумак О.В.

при секретарі: Ткаченко Т.І.

з участю: адвоката Шудрі В.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника Шудрі Віктора Івановича

на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 до про визнання правочину недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області Дряниця Ю.В.,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошові кошті в сумі 42 500 грн. за договором позики від 03 вересня 2014 року та 425 грн. судових витрат.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 залишено без задоволення.

З зазначеним рішенням місцевого суду не погодилась позивач по зустрічному позову, оскарживши його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - Шудря Віктор Іванович, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального і матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_3 у повному обсязі. Вважає, що угода була укладена ОСОБА_3 під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах. Крім того вказує, що фактично кошти ОСОБА_4 ОСОБА_3 не передавала.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з підстав, визначених ст. 308 ЦПК, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2014 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено угоду, згідно якої ОСОБА_4 надала у борг ОСОБА_3 42 500 грн., котрі ОСОБА_3, зобов'язувалась повернути рівними частинами по 2 500 грн. щомісячно, починаючи з 01 жовтня 2014 року /а.с. 56/.

Відповідно до вироку Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 03 вересня 2014 року, ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 286 КК України, за те, що 16 листопада 2013 року, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, він вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої загинула мати потерпілої ОСОБА_4 - ОСОБА_8 Цивільний позов ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди суд задоволено повністю та стягнто з ОСОБА_7 100 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

03 вересня 2014 року, ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_7 57 500 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди /а.с. 33/.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання правочину недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 не надала суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували її твердження, що фактично гроші ОСОБА_4 їй не передала.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, виходячи з наступного.

Статтями 526, 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та умов цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Абзацом 2 частини 1 статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Аналізувавши наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апелянт ОСОБА_3 не надала суду належних і допустимих доказів, в розумінні роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» і положень Цивільного кодексу України, на підтвердження свої тверджень, що вчинення правочину відбувалося під впливом тяжкої для неї обставини.

Доводи апелянта щодо безгрошевості договору позики, відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України, не можуть ґрунтуватись виключно на поясненнях ОСОБА_3, тоді як обставина особистого отримання нею грошових коштів в сумі 42 500 грн. підтверджується власноруч написаною нею розпискою, що не оспорюється сторонами. Крім того, зі змісту зазначеної розписки вбачається, що грошові кошти були передані ОСОБА_4 ОСОБА_3 в день написання розписки, а тому, колегія суддів не вбачає підстав вважати, що зазначені кошти не були реально нею отримані /а.с. 56 /.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо відсутності передбачених законом підстав для визнання недійсним, укладеного між сторонами 03 вересня 2014 року, договору про надання позики, оскільки жодних належних та допустимих доказів того, що розписка про отримання коштів у розмірі 42 500 грн., була написана ОСОБА_3 під впливом обману або тяжкої обставини - не надано. На думку колегії суддів, місцевий суд дав належну оцінку тій обставині, що вчинення правочинну в день винесення вироку судом, не свідчить про безгрошовість договору позики, укладеного в належній формі.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що правочин був укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах для відповідача, колегія суддів зазначає наступне.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначається, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Під тяжкими обставинами такого договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах, може слугувати, наприклад, надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі, виконаної роботи, наданої послуги. Для кваліфікації правочину за ст. 233 необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов.

Отже, з урахуванням наведених правових полжень, колегія суддів вважає, що факт засудження чоловіка позивачки в день вчинення оскаржуваного правочину, не свідчить про те, що позивачка перебувала у вкрай скрутному матеріальному становищі та не могла без укладення договору забезпечити своє існування. Крім того, зі змісту розписки від 03 вересня 2014 року вбачається, що договір позики між сторонами був укладений на умовах безвідсоткового повернення коштів, а тому визнати невигідною таку угоду не можна. Таким чином, на думку судової колегії, доводи апеляційної скарги, що оскаржуваний правочин був вчинений під впливом тяжкої для ОСОБА_3 обставини і на вкрай невигідних для неї умовах - є безпідставними.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

А тому, судова колегія вважає, що, оскільки в процесі судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 у строк та в порядку, встановленому угодою, суму заборгованості не повертає, то висновок місцевого суду про задоволення позову ОСОБА_4 про стягнення боргу - є законним і таким, що відповідає обставинам справи.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду в повній мірі ґрунтуються на законі та місцевим судом було правильно встановлено характер правовідносин сторін у справі та застосовано норми матеріального і процесуального права, які регулюють ці правовідносини.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного вибіркового тлумачення норм процесуального права без повного і системного їх аналізу, не спростовують висновків місцевого суду, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню.

За таких обставин, враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування рішення місцевого суду, вважаючи його законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника Шудрі Віктора Івановича - відхилити.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 02 грудня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) Ю.В.Дряниця

Судді: (підпис) П.М.Карнаух

(підпис) О.В.Чумак

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області Ю.В.Дряниця