Справа № 635/4349/15-ц
Провадження № 2/635/154/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

27 грудня 2016 року Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Березовської І.В.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання кредитного договору та договору іпотеки нерухомого майна недійсними,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 10 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ним укладено договір №0 про надання споживчого кредиту на придбання нерухомого майна.

Згідно умов договору, банк взяв на себе зобовязання надати позичальнику грошові кошти в сумі 47000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 227559,90 грн. за курсом НБУ на день укладення договору зі сплатою процентів в розмірі 12% річних, з кінцевим терміном повернення кредитних коштів в термін до 10 липня 2029 року, на умовах визначених цим договором.

В забезпечення виконання зобовязань того ж дня між ним та відповідачем було укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатної квартири за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, в-д НабережнийАДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що зміст та умови договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2008 року були розроблені безпосередньо відповідальними працівниками банку,а тому він як позичальник був позбавлений фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору і при його укладенні мав можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому банком щодо істотних умов договору та відсоткової ставки. Вважає, що відповідачем навмисно не дотримано та грубо порушено встановлені вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України для укладення оспорюваного виду кредитного договору, які визначені законом як істотні та є необхідні, зокрема, банк належно не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, а саме: не надав позичальнику повної, обєктивної та достовірної інформації про умови кредиту перед укладенням та під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою; навмисно приховав та невірно відобразив фактичні дані і відомості, відносно значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за кредитом, що обумовлена між сторонами кредитного договору та того розміру абсолютного подорожчання кредиту, які узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах; у змісті оспорюваного кредитного договору не встановив та не визначив для позичальника умови договору щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

В п.10.13 кредитного договору зазначено: підписанням даного договору позичальник свідчить, що всі умови даного договору, йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Однак, даний пункт не відповідає дійсності та вимогам законодавства, зокрема, п.п. 2.4 2.5 Постанови НБУ «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 10 травня 2007 року, п. 1ю11 Постанови НБУ «про затвердження Положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків» № 279 від 06 липня 2000 року.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості врегулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Разом з тим, банком не дотримано вимог п.4 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів » та ч. 1 ст. 6 Закону України «про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Кредитний договір також не містить інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Статтею 1 закону №979-VI «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами», визначено, що іпотечний борг це основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою.

За правилом ст. 2 вказаного вище Закону, договір про іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та зміст самого іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки; принципи визначення плати за договором про іпотечний борг; порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання; право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання; реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків; положення про інфляційне застереження.

Встановлена Законодавцем в коментованій нормі Закону передумова обовязкової необхідності для банку здійснювати встановлення положення про інфляційне застереження, ( яке законодавцем визначено, як спосіб встановлення та узгодження з Іпотекодавцем домовленості про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості, є такою, що перш за все направлена на необхідність дотримання рівноправя сторін (учасників договору), дотримання справедливого балансу договірних правовідносин та на збереження реальної вартості предмету іпотеки.

В супротивному випадку, відсутність в умовах спірного правочину вищезазначених застережень та домовленостей між сторонами кредитного договору, суттєво порушує баланс договірних правовідносин позичальника, істотно знецінює вартість предмету іпотеки та значно погіршує становище іпотекодавця йому на шкоду, що є недопустимим.

Отже, вищенаведена правова конструкція норм Законів, на думку позивача, надає підстави для висновку, що на дані правовідносини, окрім вимоги ст. 1054 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», також поширюється дія норм ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» і при укладенні такого виду кредитного договору, кредитодавець має керуватись правилами та дотримуватись імперативних норм і вимог, встановлених цими Законами; приписи ст. 2 Закону №979-IV, « щодо необхідності та обовязку визначення кредитодавцем саме в кредитному договорі основних економічних та правових вимог виникнення іпотечного боргу, на які міститься посилання в ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та ч.1 ст. 6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (із числа інших обовязкових умов, що випливають із суті та умов договору) мають бути визначені та розкриті банком саме в змісті кредитного договору ще до укладення іпотечного договору, шляхом оприлюднення таких відомостей у письмовій формі».

Вище зазначені вимоги є визначеними законом істотними умовами кредитного договору, укладеного між позичальником і банком, а їх зміст та умови є такими, що можуть вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуги з надання кредиту та являються необхідними і обовязковими для такого виду договорів.

В змісті договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2008 року відсутні встановлені законодавством обовязкові умови, які необхідні для їх укладення, а саме: не встановлено умов надання кредиту, зокрема про можливі настання валютних ризиків для позичальника; не встановлено, не розкрито та є відсутніми обовязкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу, шляхом оприлюднення їх у письмовій формі, ще до укладення такого договору; не встановлено інфляційного застереження та відсутні належні дані і відомості, відносно досягнутої домовленості, про розрахунки індексації інфляційних витрат вартості предмету іпотеки та збереження її реальної вартості.

Під час підписання кредитного договору було порушено імперативні вимоги, які були встановлені в ЦК України, Законі України «Про захист прав споживачів», Постанові Національного банку України «Про затвердження положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків» від 06 липня 2000 №279, Постанові Національного Банку України «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» №168 від 10 травня 2007, ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами».

Наявність порушень імперативних приписів надає можливість застосування наслідків недійсності правочину, оскільки кредитний договір вчинений із використанням нечесної підприємницької практики.

Кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України, а його сторонами, в належній формі не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, передбачених законодавцем.

Виходячи з аналізу умов п.п.1.2.2, 1.3.3, 4.8, 11.1, 11.2.2,11.2.3 кредитного договору, зокрема про умови, в частині про договірне списання обслуговування та погашення (повернення) позичальником кредитної заборгованості, які допускають здійснення такого повернення позичальником в іншій валюті, яка не співпадає з валютою фактичної заборгованості позичальника за договором, погашення такої заборгованості перед банком, позичальник здійснює виходячи зі своїх доходів, які він отримує в національній валюті України гривні.

Взявши за основу умови кредитного договору, та провівши власні розрахунки, які основані на загальних правилах математики, було виявлено обман відповідача, відносно суми щомісячних платежів та загальної переплати за кредитом, що є неприпустимим при веденні підприємницької діяльності, що також є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Позивач зазначає, що виходячи із математичних розрахунків, щомісячний платіж складає 511,70 дол. США, а не 515,00 дол. США, як зазначено в договорі та графіку, при чому загальна сума відсотків складатиме 81944,79 дол. США, а не 79157,90 дол. як зазначено у графіку. Таким чином, і сума абсолютного значення подорожчання кредиту є більш вищою, ніж зазначено у графіку погашення платежів.

Крім того, п.1.3.1 Кредитного договору за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12% річних. В кінці додатку №1 Графіку платежів, визначенні сукупної вартості кредиту сам банк зазначив, що реальна відсоткова ставка за кредитом складає 13,86% річних. В даному випадку реальна відсоткова ставка не може відрізнятись від задекларованої, оскільки немає додаткових чинників, що призводять до її збільшення, просто математично.

У звязку з тим, що позивач не має вищої освіти в галузі фінансів та банківської діяльності, цим скористався відповідач, з метою отримання додаткового прибутку.

Під час укладення кредитного договору, банк приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Волевиявлення позивача на укладення кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження суперечили її волевиявленню на його укладення саме на таких умовах.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнень, позивач просив визнати порушеними його права, як споживача фінансових послуг; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2008 року укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2; визнати недійсним договір іпотеки №ВКМ 580077 від 10 липня 2008 року, зареєстрований в реєстрі за №3012, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_3

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував і просив у задоволенні заяви позивача відмовити у повному обсязі, посилався на обставини, викладені у письмових запереченнях проти позову.

Представник третьої особи Інспекції з питань захисту прав споживачів у Харківській області в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 укладено договір №0 про надання споживчого кредиту на придбання нерухомого майна, згідно умов якого позивач отримав кредит в сумі 47000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 227559,90 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою за користування кредитом процентів в розмірі 12% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 10 липня 2029 року.

Позичальник зобовязався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом ануїтетних платежів у розмірі 515 доларів США щомісчяно.

В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором того ж дня між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є однокімнатної квартири за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, в-д НабережнийАДРЕСА_1.

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як роз'яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Проте, згідно ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України).

Як вбачається із загальних умов укладеного між сторонами кредитного договору від 10 липня 2008 року, сторонами досягнуто домовленості щодо істотних умов договору даного виду, серед іншого, суми кредиту, дати видачі кредиту, річної відсоткової ставки, сплати усіх платежів за кредитним договором, умов повернення кредиту, нарахування та сплату відсотків, порядок їх сплати, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальності сторін за невиконання та неналежне виконання умов договору, умов забезпечення кредиту.

Крім того, відповідно до п. 10.13 договору, позичальник зазначив, що всі умови даного договору йому зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, перед підписанням договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

В укладеному між сторонами у письмовій формі договорі, який складається з: кредитного договору, графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту, тарифів банку, чітко визначені всі умови кредитування, зокрема, розмір плати за користування кредитними коштами, реальна процентна ставка, абсолютне подорожчання кредиту, права та обов'язки позикодавця і позичальника.

Підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отримання ним свого примірнику цього договору в дату його укладення та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахування реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство. Підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позивальник в письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які йому роз'яснені та зрозумілі.

Враховуючи викладене, посилання позивача, що умови договору є такими, що суперечать вимогам Закону «Про захист прав споживачів», є безпідставними та не відповідають умовам укладеного договору.

Також за клопотанням представника позивача для визначення правильності нарахування суми платежів за кредитним договором, по справі було призначено судову економічну експертизу.

Згідно висновку судової економічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_4 №10415, від 20 січня 2016 року, в обсязі наданих матеріалів, виходячи з проведених розрахунків, сума щомісячного платежу по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитними коштами, розрахованого за формулою ануїтету відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2008 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), становить 511,69 доларів США. Розрахунковий розмір щомісячного платежу відповідає відсотковій ставці в розмірі 12% річних, визначеній у договорі про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2008 року.

Суми щомісячного платежу за розрахунковий період (колонка 2) та абсолютне значення подорожчання кредиту (колонка 8) не відповідають сумам щомісячних платежів та абсолютному значенню подорожчання кредиту, розрахованим за умовами договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2008 року згідно з вимогами правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня року 2007 №168.

Показники сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки (колонка 7) та абсолютного значення подорожчання кредиту (колонка 8) не відповідають реальній процентній ставці та абсолютному значенню подорожчання кредиту, розрахованим за умовами договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2008 року згідно з вимогами правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168.

Відповідно до проведених досліджень, розрахованих відповідно до вимог правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, згідно з умовами договору про надання споживчого кредиту №0 від 10 липня 2008 року за весь строк кредитування показники сукупної вартості кредиту становлять: реальна процентна ставка 13,79%; абсолютне значення подорожчання кредиту 87283,43 дол. США.

Разом з тим, суд не приймає як доказ зазначений висновок судової економічної експертизи, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Так, згідно висновку судової економічної експертизи та розяснень експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. засл. проф. ОСОБА_4 ОСОБА_5 в судовому засіданні, при розрахунку щомісячного платежу, реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту, останній виходив із суми кредиту 47000 дол. США, процентної ставки 12% річних, строку кредитування 252 місяці.

Натомість, експертом не враховано того, що відповідно до п.1.2.2 кредитного договору, позичальник зобовязаний повернути кредит не пізніше 10 липня 2029 року, тобто на протязі 252 місяців, однак, згідно додатку №1 до кредитного договору, сторони дійшли згоди про те, що кредит ОСОБА_2 повинен повернути у повному обсязі до кінця грудня 2028 року, тобто фактичним строком виконання позичальником зобовязань за кредитним строком є 246 місяців (з липня 2008 року по грудень 2028 року).

Таким чином, розбіжності у значеннях щомісячного ануїтентного платежу, реальної процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту у висновку експерту та додатку № 1 до кредитного договору виникли через застосування експертом періоду користування кредитом позивачем 252 місяці, а не фактичного строку виконання позичальником своїх зобовязань 242 місяці.

В звязку з вказаною обставиною, суд вважає висновок експерта необґрунтованим.

Представнику позивача на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України було розяснено право заявити клопотання про призначення повторної судової економічної експертизи, проте представник позивача таким правом не скористався.

Таким чином, позивачем та його представником не доведено неправильність нарахування суми щомісячних платежів за кредитним договором, реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Суд вважає, що під час розгляду справи не найшли підтвердження доводи позивача про те, що при укладенні спірного кредитного договору були порушені права позивача як споживача, а також, що умови укладеного між сторонами правочину є несправедливими, правочин здійсненний з використанням нечесної підприємницької практики. Зібраними по справі доказами, підписанням позивачем договору підтверджено, що позивач в повному обсязі ознайомлювався з умовами кредитування в банку і погодився з ними.

Що стосується посилань позивача на ст.ст. 1,2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції із консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», то суд їх до уваги також не приймає, оскільки зазначений закон підлягає застосування до відносин щодо забезпечення іпотекою зобовязання забудовника перед управителем фонду фінансування будівництва, також зобовязання щодо повернення кредиту, що надається для участі у фондах фінансування будівництва або на придбання житла, що будується за рахунок коштів фонду операцій з нерухомістю, та не може застосовуватися до даних спірних правовідносин.

Також безпідставними є посилання позивача на п.п. 2 ч.4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої кредитний договір повинен мати детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача, зокрема, у процентному значенні та грошовому виразі, оскільки на час укладання договору діяла інша редакція ст. 11 Закону, яка не передбачала зазначення сукупної вартості кредиту для споживача у процентному значенні та грошовому виразі.

Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене суд вважає, що позивачем не наведено належних та переконливих доказів порушення банком норм діючого законодавства, що могло б бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, і як наслідок визнання недійсним договору іпотеки.

Інші доводи позивача висновків суду не спростовують.

Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, судові витрати суд відносить за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Інспекція з питань захисту прав споживачів у Харківській області про визнання кредитного договору та договору іпотеки нерухомого майна недійсними.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Харківський районний суд Харківської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - І.В. Березовська