АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1749/13-ц Головуючий у 1-й інстанції Процько Я.В.
Провадження № 22-ц/789/31/16 Доповідач - Демкович Ю.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2016 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Козак І. О.,

при секретарі - Баляс Т.І.

з участю сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя цивільну справу за апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс»

на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 січня 2015 року

по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» /надалі «Товариство»/

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості,

УСТАНОВИЛА:

У листопаді 2013 року Товариство звернулося з вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 1901/0408/71-054 від 08.04.08 /надалі «Договір»/, укладеним між публічним акціонерним товариством «Сведбанк» і відповідачем в сумі 310739,91 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату розрахунку складає 2483744,10 грн., посилаючись на те, що Товариство отримало право вимоги за даним кредитним договором відповідно до договору факторингу № 15 від 28.11.12.

Зазначає, що відповідач порушила взяті на себе зобов'язання за вказаним Договором щодо своєчасного погашення боргу та сплати відсотків, внаслідок чого утворилась заборгованість.

Позивач просив стягнути із ОСОБА_1 на його користь заборгованість у розмірі 310739,91 дол. США, що в еквіваленті складає 2483744,10 грн. та сплачені судові витрати.

19.11.14 Товариством уточнено позовні вимоги й останнє просило стягнути з відповідачки тих самих 310739,91 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на дату подачі заяви становило 4723280,82 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19.01.15 відмовлено у задоволенні позову Товариства.

Із апеляційною скаргою на дане рішення суду першої інстанції звернувся позивач, вважаючи, що воно поставлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Порушення вбачає в тому, що суд безпідставно не прийняв до уваги те, що долучена до позовної заяви копія витягу з реєстру заборгованостей боржників підтверджує право вимоги Товариства, як фактора, щодо заборгованості відповідача на умовах, передбачених договором факторингу № 15 від 28.11.12.

Оскільки ОСОБА_1 є боржником ПАТ «Сведбанк», тому позивач є новим кредитором й відповідач зобов'язана погасити борг.

Зазначає, що Товариством надало суду всі належні та допустимі докази, якими обґрунтовуються його вимоги до відповідача, однак судом не взято до уваги дані докази.

У судовому засіданні представник Товариства підтримав скаргу, пославшись на доводи, викладені в ній.

Відповідач та її представник апеляційної скарги не визнали та просили рішення суду залишити без змін.

Заслухавши учасників судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з огляду на наступне.

У силу ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам процесуального закону рішення не відповідає з огляду на таке.

Установлено, що 08.04.08 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 1901/0408/71-054, за умовами якого банк надав відповідачу кредит в сумі 279000,00 дол. США, а остання зобов'язалась в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повернути кредит, виплачувати відсотки за користування коштами, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, у строк та на умовах, передбачених Договором.

У свою чергу ВАТ «Сведбанк» реорганізоване у ПАТ «Сведбанк».

28.11.12 між ПАТ «Сведбанк» та Товариством укладено договір факторингу № 15, згідно із яким банк відступив фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначеними у реєстрі заборгованості боржників, право вимоги якої належить банку на підставі документації, а фактор, шляхом надання фінансової послуги банку, набув права вимоги такої заборгованості від боржників та передав банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором.

За вказаним договором факторингу Товариство набуло право вимоги перед відповідачем за вищевказаним кредитним Договором.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Товариством не надано належних доказів щодо прав на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб, зокрема ОСОБА_1, не суб'єктів господарювання, а тому відсутні підстави стверджувати про наявність у Товариства правових підстав для набуття прав нового кредитора за зобов'язанням відповідача.

Із таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131, 137, 177, 179, 185, 212 - 215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявність доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Судове рішення містить хибні висновків щодо відсутності прав на придбання права відступної вимоги до фізичних осіб, зокрема ОСОБА_1

У силу п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Судом першої інстанції установлено, що 28.11.12 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс» укладено договір факторингу № 15, за умовами якого банк відступив позивачу права вимоги щодо заборгованості по кредитному Договору, укладеному із відповідачем.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із відповіддю, наданою уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Омега Банк» (правонаступником ПАТ «Сведбанк») заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 1901/0408/71 - 054 від 08.04.08 відсутня, так як 28.11.12 банк відступив право вимоги по кредитному Договору новому кредитору - ТОВ «ФК Вектор Плюс» на підставі договору № 15 від 28.11.12. Заборгованості по даному кредитному договору станом на дату 28.11.12, яка була переуступлена Банком ТОВ «ФК»Вектор Плюс» становила:

-прострочена заборгованість по кредиту - 179671,00 доларів США;

-прострочені проценти - 66487,23 доларів США;

-пеня - 64581,68 доларів США.

Указаний розмір заборгованості підтверджується витягом із реєстру заборгованостей боржників № 1-Б від 28.11.12.

Апеляційна інстанція не приймає до уваги тверджень відповідача та його представника щодо неналежності даного доказу, оскільки позивачем надано виписку із договору факторингу № 15 від 28.11.12, якою приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. 30.11.15 засвідчено вірність цієї копії з оригіналу документа.

Дана виписка не суперечить витягу із договору факторингу та витягу із реєстру заборгованостей боржників № 1-Б від 28.11.12, які долучені позивачем при поданні позовної заяви (т. 1 а.с. 16-20).

Згідно з ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитодавця у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом чи договором.

При цьому неповідомлення про заміну кредитора не є підставою для невиконання зобов'язань за кредитним договором і тягне наслідки для боржника лише у вигляді виконання зобов'язання не новому, а колишньому кредитору.

Відповідач стверджувала, що їй не надсилалося повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні, хоча у матеріалах справи наявні докази про повідомлення позивачем ОСОБА_1 про зміну кредитора за згаданим договором факторингу та про розмір заборгованості.

Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За змістом указаної статті, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_1 не проводила погашення кредитної заборгованості ні ПАТ «Сведбанк», ні ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Остання в судовому засіданні не заперечила наявності заборгованості по тілу кредиту й того, що не погашала її старому кредитору.

Тому, неповідомлення відповідача про зміну кредитора не звільняє його від обов'язку щодо погашення позики.

Ураховуючи вищенаведене слід зазначити, що внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «ФК «Вектор Плюс» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором від 28.11.08 щодо зобов'язань ОСОБА_1

Таким чином, усі права кредитора за вищевказаними кредитним договором належать ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

У відповідності до розділу 5 кредитного Договору ОСОБА_1 зобов'язалася здійснювати погашення кредиту та сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі та строки передбачені умовами договору.

Однак, прийняті на себе зобов'язання позичальник належним чином не виконала і має прострочення строків сплати процентів та суми кредиту.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Тому, вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по тілу кредиту та відсотків за користування позикою є обґрунтованими й підлягають до задоволення.

Із огляду на вищенаведене, судова колегія приходить до переконання, що рішення суду в цій частині не відповідає вимогам процесуального та матеріального права, а тому його слід скасувати й постановити нове рішення, яким уточнені позовні вимоги Товариства від 19.11.14 задовольнити частково й стягнути із відповідача в користь позивача заборгованість за Договором у розмірі 246158,23 дол. США, а саме 179671,00 дол. США заборгованість по тілу кредиту, що в еквіваленті складає 2731018,97 грн., та 66487,23 дол. США заборгованість за відсотками, що в еквіваленті складає 1010613,21 грн.

Щодо вимог позивач про стягнення із відповідача пені, то судова колегія приходить до висновку, що вони до задоволення не підлягають з огляду на наступне.

У суді першої інстанції відповідачем заявлене клопотання про застосування строків позовної давності щодо пені.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно із ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки Товариство набуло право вимоги про стягнення із ОСОБА_1 пені за Договором 28.11.12, а з позовом до суду звернулося 13.11.13, тому вимоги про стягнення пені слід розглядати лише за 16 днів, які передували поданню позову.

Ураховуючи вимоги процесуального закону щодо доведеності позовних вимог, передбачених ч. 1 ст. 60 ЦПК України, судова колегія приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення пені за вказаний період є недоведеними, оскільки стороною спору не надано належних та допустимих доказів на підставі яких первинним кредитором обраховувалася пеня щодо неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань.

Тому, у задоволенні вимог позивач про стягнення із відповідача пені слід відмовити оскільки в силу вимог ЦПК України рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судова колегія вважає за необхідне зазначити про безпідставність висновків суду першої інстанції щодо незаконності вчинення договору факторингу його сторонами (ПАТ «Сведбанк» та Товариством) та про те, що відступлення права вимоги не відбулося у силу п.п. 1, 2 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 03.04.09 № 213, оскільки вказаний договір не визнаний у судовому порядку недійсним й згідно із ст.ст. 1077 -1079 ЦК України позивач був вправі вчиняти такий договір.

Також, не заслуговують на увагу доводи відповідача про необхідність застосування Конвенції УНІДРАУ про міжнародний факторинг від 28.05.88, так як вказана конвенція у силу ч. 1 ст. 2 застосовується, коли грошові вимоги, відступлені згідно із договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав, що не є правозастосовним до даного спору.

Також є безпідставними доводи відповідача та його представника про підроблення документів позивачем щодо отримання ОСОБА_1 кредитних коштів, як от: заява про видачу готівки від 08.04.08 № 1-602 (щодо підроблення підпису відповідача), оскільки такі твердження не базуються на належних доказах. Клопотання про призначення почеркознавчої експертизи сторонами спору не заявлялося.

Також, із ОСОБА_1 на користь Товариства слід стягнути судові витрати, понесені позивачем, у розмірі 5268,00 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 309, 316, 324 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 19 січня 2015 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» заборгованість за кредитним договором № 1901/0408/71-054 від 08 квітня 2008 року в розмірі 246158,23 дол. США, а саме: 179671,00 дол. США заборгованість по тілу кредиту, що в еквіваленті складає 2731018,97 грн., та 66487,23 дол. США заборгованість за відсотками, що в еквіваленті складає 1010613,21 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» судовий збір в розмірі 5268,00 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович