Справа № 151/981/15-ц Провадження № 22-ц/772/1097/2016Головуючий в суді першої інстанції Моцний В. С.
Категорія 23Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Стадника І.М., Голоти Л.О.

За участю секретаря: Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Вінницької обласної державної адміністрації, Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області про поновлення договору оренди землі, -

встановила:

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Вінницької обласної державної адміністрації та Чечельницької районної державної адміністрації Вінницької області про зобов'язання Вінницької обласної держадміністрації продовжити строк дії договору оренди земельної ділянки від 12.08.2010 року , укладений між ним та Чечельницькою районною державною адміністрацією на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором з попереднім прийняттям відповідного розпорядження.

В січні 2016 року ОСОБА_2 уточнив позовні вимоги та просив визнати поновленим договір оренди землі від 12.08.2010 року, укладений між ним та Чечельницькою райдержадміністрацією на той самий строк і на тих самих умовах, обґрунтовуючи позовні вимоги, тим, що за умовами договору оренди від 12.08.2010 року, зареєстрованого 13.11.2010 року у Вінницькій регіональній філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» позивач прийняв від Чечельницької райдержадміністрації в строкове платне користування земельну ділянку площею 9,377 га із земель запасу історико-культурного призначення, яка знаходиться на території Рогізівської сільської ради в урочищі «Від Білого каменя» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 5 років.

З урахуванням того, що 13.11.2015 року строк договору закінчувався, позивач в порядку ст.33 Закону України «Про оренду землі» та ч. 5 ст. 122 ЗК України, 01.09.2015 року звернувся із листом до голови облдержадміністрації про поновлення договору оренди землі, на який отримав лист за №01.01 -55/7026 від 19.10.2015 року, в якому було повідомлено, що передача земельних ділянок даної категорії здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України і Вінницька облдержадміністрація не є особою, яка уповноважена поновити даний договір.

Оскільки, на думку позивача, Вінницькою облдержадміністрацією не було прийнято рішення про відмову у продовженні договору оренди, а позивач продовжує добросовісно користуватися земельною ділянкою, ним були вжиті всі передбачені ст. 33 Закону України «Про оренду землі» заходи щодо поновлення строку дії договору з направленням проекту Додаткової угоди, яка не була підписана, то такий договір на підставі ст. 764 ЦК України є поновленим на тих самих умовах.

Рішенням Чечельницького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання ОСОБА_2 не з'явився, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом направлення SMS-повідомлення за його заявою (а.с. 43,100).

Представник відповідача - Вінницької обласної державної адміністрації - Коломієць Д.В. проти апеляційної скарги заперечила, просила суд скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача - Чечельницької райдержадміністрації Вінницької області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду письмові заперечення проти апеляційної скарги, просив скаргу відхилити, розгляд справи проводити у відсутність представника відповідача.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

По справі встановлено, що на підставі договору оренди земельної ділянки від 10.03.2004 року Чечельницька районна державна адміністрація передала ОСОБА_2 в строкове платне користування земельну ділянку із земель історико-культурного призначення на території Рогізівської сільської ради , яка знаходиться в урочищі «Від Білого каменя» площею 9, 377 га , в тому числі ріллі 9,377 га із земельними поліпшеннями кадастровий НОМЕР_2, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на п'ять років до 09.03.2009 року. Договір зареєстровано у Державному підприємстві Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах , про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25.01.2005 року за № (а.с. 10-11).

На підставі рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 14.04.2010 року у справі № 2-а-45 Чечельницькою райдержадміністрацією було прийнято розпорядження №229 від 02.07.2010 року про поновлення договорів оренди земельних ділянок , укладених 10.03.2004 року та 18.05.2015 року між ОСОБА_2 та райдержадміністрацією (а.с. 26,22).

Відповідно до договору оренди землі від 12.08.2010 року, укладеного між Чечельницькою районною державною адміністрацією і ОСОБА_4, останньому надано в строкове використання земельну ділянку із земель запасу історико-культурного призначення кадастровий НОМЕР_2 площею 9,0377 га, яка розташована на території Рогізівської сільської ради Чечельницького району Вінницької області строком на п'ять років. Договір зареєстрований у Вінницькій регіональній філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» про що в Державному реєстрі земель вчинено запис 15 .11. 2010 року за № 06.

На охорону даної земельної ділянки як пам'ятку археології місцевого значення - поселення трипільської культури IV-III тис. до нашої ери, могильник доби бронзи IX століття до нашої ери площею 9,0377 га ріллі між управлінням культури та мистецтва Вінницької обласної державної адміністрації та ОСОБА_2 укладено охоронний договір від 21.09.2015 року № 15 строком до 31.12.2020 року, згідно якого рілля надається виключно під вирощування сільськогосподарських рослин крім багаторічних насаджень без глибокої оранки більше ніж 20 см (а.с. 72-74, 27-33).

01.09.2015 року та 27.09.2015 року ОСОБА_2 в порядку ст. 33 Закону України «Про оренду землі» звернувся до Голови Вінницької облдержадміністрації з листом-повідомленням про поновлення договору оренди землі від 12.08.2010 року та при поновленні договору просив змінити істотні умови, а саме встановити строк дії договору 27 років та орендну плату в розмірі 4% від нормативної грошової оцінки землі (а.с. 7-9).

На клопотання позивача 19.10.2015 року за №01.01.-55/7026 Вінницькою облдержадміністрацію було надано відповідь про відмову у поновленні договору оренди з підстав, що землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель, і ведення товарного сільськогосподарського виробництва не передбачений вид цільового використання земельних ділянок даної категорії. При цьому зміна цільового призначення земель історико-культурного призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України (а.с. 36).

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини в сфері оренди землі є Закон України «Про оренду землі».

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» ( в редакції чинній на момент укладення договору 10.03.2004 року) договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

За змістом ч.5 ст. 93, ч.1 ст. 124 ЗК України (в редакції чинній на момент укладання договору від 10.03.2004 року) орендодавцями земельних ділянок є їх власники або уповноважені ними особи. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

З аналізу норм ст. 17 ЗК та п.12 Перехідних положень ЗК України та ч. 7 ст. 122 ЗК України до повноважень місцевих держадміністрацій належало розпорядження землями державної власності за межами населених пунктів.

Згідно із ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

За змістом ст. 150 ЗК України землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель.

На підставі Закону України №5245-VI від 06.09.2012 року, який набув чинності 01.01.2013 року, було внесено зміни в редакцію ст. 122 ЗК України і за змістом положень ч. 5 цієї статті обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб, зокрема землі історико-культурного призначення.

Таким чином, на момент дії договору від 12.08.2010 року повноваження щодо надання в користування земель історико-культурного призначення за межами населених пунктів перейшли від Кабінету Міністрів України до обласних державних адміністрацій.

Відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу.

Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді (ч.8,9 ст. 33 Закону).

У разі зміни межі або цільового призначення земельної ділянки поновлення договору оренди землі здійснюється у порядку одержання земельної ділянки на праві оренди (ч. 10 ст. 33 Закону).

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжуєкористування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди, сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 25.02.2015 року у справі №6-219цс14.

З аналізу вищевказаних норм вбачається, що законодавством не передбачено автоматичної пролонгації договору оренди землі.

При цьому, враховуючи висновки Верховного Суду України, надані в постанові від 19.02.2014 року у справі № 6-162цс13 цивільні права та обов'язки, на досягненняяких спрямованеволевиявленнясторін договору орендинабуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору. Сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що договір оренди землі від 12.08.2010 року, укладений між ОСОБА_2 та Чечельницькою райдержадміністрацією, строк дії якого закінчився 12.08.2015 року, не може бути визнано поновленим на тих самих умовах, оскільки Чечельницька райдержадміністрація, яка була орендодавцем за умовами даного договору, не є розпорядником земель даної категорії і не уповноважена законом бути стороною такого договору.

При цьому Вінницька обласна державна адміністрація також не уповноважена підписувати додаткову угоду про поновлення дії договору оренди землі від 12.08.2010 року, оскільки не була стороною даного правочину.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру спірна земельна ділянка є державною власністю, має цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і відноситься до категорії земель історико-культурного призначення (а.с. 18).

Українським класифікатором цільового використання землі, затвердженого листом Держкомзему України від 24 квітня 1998 р. N 14-1-7/1205 були встановлені види використання землі в межах відповідних категорій земель, згідно якого Пунктом 4. (п.п. 4.1-4.4) було встановлено землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, а п.п. 1.1. був встановлений вид використання земель населених пунктів для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 23.07.2010 року №548 визначено поділ земель на окремі види цільового призначення земель, які характеризуються власним правовим режимом, екосистемними функціями, видом господарської діяльності, типами забудови, типами особливо цінних об'єктів.

Згідно з даною Класифікацією землями історико-культурного призначення є землі, на яких розташовані: пам'ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби та використовуються для забезпечення охорони об'єктів культурної спадщини (08.01) , для розміщення та обслуговування музейних закладів (08.02), для іншого історико-культурного призначення (08.03), для цілей підрозділів 08.01-08.03 та для збереження та використання земель природно-заповідного фонду (08.04).

Згідно з ч. 5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою.

Відповідно до ч.2 ст. 50 Закону України «Про охорону земель» порядок використання земель оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення і створення екологічної мережі встановлюється законом.

Категорія земель - частина земельного фонду країни, виділена за основним цільовим призначенням і має визначений правовий режим використання й охорони земель.

Цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Відподно до ст. 54 ЗК України навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам'яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам'яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель.

Тобто здійснення видів використання земельної ділянки здійснюється виключно в межах відповідної категорії земель, а тому ведення товарного сільськогосподарського виробництва є неналежним видом цільового призначення земель історико-культурного призначення.

Згідно з ч.ч. 2, 7 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Зміна цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, що перебувають у державній чи комунальній власності, здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України.

У встановленому законом порядку рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки історико-культурного призначення, яка була предметом договору оренди землі від 12.08.2010 року, не приймалося, а тому обґрунтованою є відмова Вінницької обласної державної адміністрації у продовженні договору оренди з цих підстав.

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст. 307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Чечельницького районного суду Вінницької області від 03 лютого 2016 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді /підпис/ І.М. Стадник

/підпис/ Л.О. Голота

Згідно з оригіналом: