Провадження № 2/761/362/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2016 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарях Бешировій Ж.В., Савенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізований медичний центр молекулярної діагностики», третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товаристо «Райффайзен Банк Аваль», про визнання права власності та виключення майна з акта опису й арешту майна, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 19 листопада 2014 року звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції, (далі - Відповідач № 1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізований медичний центр молекулярної діагностики» (далі - Відповідач № 2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Київська міська стоматологічна поліклініка (далі - Третя особа № 1), Публічне акціонерне товариство «Райффайзен банк Аваль» (далі - Третя особа № 2), про визнання права власності, зняття арешту, виключення майна з акту опису й арешту майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29 травня 2014 року між ним та Третьою особою № 2 були укладені декілька договорів, а саме: договір відступлення права вимоги за Генеральною кредитною угодою № 01/77-03/015 від 27.10.2009р., укладеної між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізований медичний центр молекулярної діагностики», разом із змінами і доповненнями до неї, та укладені в її рамках - Кредитний договір №010/14/629 від 27.10.2010, Кредитний договір №010/14/630 від 27.10.2010р. Кредитний договір №010/77-07/016 від 27.10.2009р. із змінами і доповненнями; договір відступлення вимоги за договором іпотеки від 27.10.2009р.. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізований медичний центр молекулярної діагностики» та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль». Зазначив, що на підставі цих договорів Позивач набув права кредитора Відповідача № 2 та іпотекодержателя його майна. В зв'язку з укладенням вказаних договорів, він в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку», звернув стягнення на нерухоме майно: зокрема, гаражний бокс АДРЕСА_1 та нежилі приміщення з АДРЕСА_2. Вказує, що 13 червня 2014 року Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві зареєструвала за Позивачем право власності на вказане майно. Разом з тим, 30 серпня 2014 року він дізнався від Відповідача № 2, що 28 травня 2014 року державним виконавцем при примусовому виконанні ухвали господарського суду м. Києва від 5 грудня 2012 року про стягнення з ТОВ «ЦМД» на користь КП «Київська міська стоматологічна поліклініка» боргу в сумі 269660,45 грн., був складений Акт опису й арешту майна. Згідно вказаного акту було описано і накладено арешт на нежитлове приміщення АДРЕСА_2. 15 жовтня 2014 року він звернувся до Відповідача № 1 із заявою про зняття арешту. Однак, до теперішнього часу Відповідач № 1 відповідь на заяву не надав. Вважає, що вказана бездіяльність свідчить про невизнання Відповідачем № 1 права власності на майно. Вказав, оскільки право іпотекодержателя щодо майна виникло 27.10.2009 року, тому воно має вищий пріоритет відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно, яке було зареєстровано пізніше. Просив суд постановити рішення, яким визнати за ним право власності на гаражний бокс АДРЕСА_1, та на нежилі приміщення з АДРЕСА_2; зняти арешт з майна, який був накладений 28 травня 2014 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві згідно акту опису й арешту майна; виключити з опису майно, яке було зазначене в акті опису й арешту майна, складеного 28 травня 2014р. державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Хечибабян С.А.

В процесі розгляду справи представник Позивача 19 липня 2016 року подав заяву про уточнення позовних вимог та просив суд ухвалити судове рішення, яким визнати за ним право власності на гаражний бокс АДРЕСА_1 та на нежилі приміщення з АДРЕСА_2; зняти арешт з майна, який був накладений 28 травня 2014 року державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві згідно акту опису й арешту майна, а саме з нежилих приміщень АДРЕСА_2; виключити з опису майно, яке було зазначене в акті опису й арешту майна, складеного 28 травня 2014р. державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві Хечибабян С.А., а саме з нежилих приміщень АДРЕСА_2.

У судовому засіданні представник Позивача позовні вимоги та заяву про уточнення позовних вимог підтримав, просив суд їх задовольнити.

Представник Відповідача № 1 в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, пояснень щодо позову не надав.

Відповідач № 2 та Треті особи в судове засідання не з'явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заперечень щодо позову не надіслали, представників до суду не направили, а тому суд з урахуванням думки представника Позивача, вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з'явились, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав.

Згідно положень ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою ст. 353 цього Кодексу.

Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом встановлено, що 29 травня 2014 року між Позивачем та третьою особою - Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» були укладені договори, а саме:

- договір відступлення права вимоги за генеральною кредитною угодою № 01/77-03/015 від 27.10.2009р., укладеної між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізований медичний центр молекулярної діагностики», разом із змінами і доповненнями до неї, та укладені в її рамках: Кредитний договір №010/14/629 від 27.10.2010, Кредитний договір №010/14/630 від 27.10.2010р. Кредитний договір №010/77-07/016 від 27.10.2009р. із змінами і доповненнями;

- договір відступлення вимоги за договором іпотеки від 27.10.2009р,. укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Спеціалізований медичний центр молекулярної діагностики» та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен банк Аваль».

Також судом встановлено, що 13 червня 2014 року Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві зареєструвала за Позивачем право власності на майно, а саме: гаражний бокс АДРЕСА_1 та нежилі приміщення АДРЕСА_2, що підтверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.178-182).

Позивач, обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що Відповідач № 1 не визнає за ним право власності на згадане вище майно, оскільки не надав відповіді на його заяву від 15 жовтня 2014 року про зняття арешту з майна. А отже порушує його права.

Разом з тим, суд не може погодитись з таким обґрунтуванням Позивача, зважаючи на таке.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав, зокрема, є визнання права, відповідно до вимог ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутись до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами; 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Разом з тим, представник Позивача не надав суду доказів, того, що дійсно 15 жовтня 2014 року Позивач звертався до Відповідача № 1 з заявою про зняття арешту з майна, гаражного боксу АДРЕСА_1 та нежилих приміщення АДРЕСА_2, і таких в судовому засіданні не здобуто.

Суд критично ставиться до тверджень Позивача, що Відповідач № 1 не визнає його право власності на майно: гаражний бокс АДРЕСА_1, та нежилі приміщення АДРЕСА_2, оскільки належних та допустимих доказів про не визнання Відповідачем № 1 права власності Позивача на згадане вище майно суду не надано.

Крім цього, Позивач стверджує, що державним виконавцем було накладено арешт на гаражний бокс АДРЕСА_1, однак матеріали справи не містять таких доказів і Позивачем їх не надано.

Відповідно до вимог ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання. Згідно ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє здійсненню процесуальних прав сторін, встановлених цим Кодексом.

Тобто процесуальними нормами передбачено як право на участь у дослідженні доказів, так і обов'язок із доказування обставин при невизнанні їх сторонами (ст. 60 ЦПК України). При цьому суд безпосередньо не повинен брати участь у зборі доказового матеріалу.

Отже, Позивачем, всупереч вимог ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, не були доведені ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог.

Як зазначено вище, положення ст. 15 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З огляду на вказане, звернення до суду з вищевказаним позовом у порядку ст.3 ЦПК України повинно мати місце тільки за наявності спору.

У судовому засіданні встановлено, що спір між сторонами відсутній, а отже суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову за відсутності правових підстав для звернення, а відтак до висновку про відмову в його задоволенні.

З урахуванням викладеного, підставі ст. 15, 16, 316, 319, 321, 392 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 13, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, Товариства з обмеженою відповідальністю «Спеціалізований медичний центр молекулярної діагностики», третя особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товаристо «Райффайзен Банк Аваль», про визнання права власності та виключення майна з акта опису й арешту майна - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :