РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 та згідно уточненої позовної заяви від 19.02.2016 р. просить визнати недійсним договір дарування нерухомого майна, а саме 1/2 частини квартири, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Французький бульвар, б. 12/2, кв. 86, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 18 вересня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3

При цьому посилається на те, що їй та її сину ОСОБА_4 належить кожному по 1/2 частині квартири, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Французький бульвар, б. 12/2, кв. 86.

З кінця 2011 року в неї погіршились відносини з сином, що виражалося у постійних скандалах на побутовому рівні. Син просив її залишити квартиру, для того щоб вона не заважала жити йому та його дружині, після її відмови переїхати мешкати в інше місце - її син забрав правовстановлюючі документи на квартиру, у звязку з чим 10.11.2011 року вони була змушена звернутися до Шевченківського ВМ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з відповідною заявою, за результатами розгляду якої було прийняте рішення про відмову у порушенні кримінальної справи. Співробітники міліції провели бесіду з її сином та останній повернув належні їй документи, однак постійні сварки між нею та сином не припинялись. В кінці 2013 року ОСОБА_4 знову викрав належні їй документи на право власності на квартиру та пообіцяв без її участі переоформити право власності повністю на себе. З приводу цього вона зверталася до відповідних правоохоронних органів. Доведена до відчаю у звязку з відсутністю допомоги з боку державних органів вона через своїх знайомих дізналась номер телефону жінки на імя ОСОБА_2, якій вона і зателефонувала.

ОСОБА_2, домовилась про зустріч з нею та приїхала до неї в квартиру зі своїм чоловіком ОСОБА_5, який представився головою Міжнародного конгресу захисту прав і свобод людини, а ОСОБА_2 представилася керівником юридичного департаменту вказаної організації. Вони пообіцяли вирішити питання з відновленням документів.

З метою реалізації подальшого свого плану на заволодіння належним їй майном та демонстрації своєї готовності нібито допомогти їй ОСОБА_2 видала їй членський квиток Міжнародного конгресу захисту прав та свобод людини на її імя.

Згодом відповідачка завірила її, що вона робить усі необхідні дії щодо захисту її законних прав та інтересів та для того, щоб її син не продав належне їй майно та запропонувала оформити договір дарування 1/2 частини квартири.

Вона погодилась на умови відповідачки, вважаючи що усі дії з її боку робляться для її благополуччя та 18.09.2014 року між нею та ОСОБА_2 був укладений договір дарування нерухомого майна посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, відповідно до якого вона безоплатно передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Французький бульвар, б. 12/2, кв. 86.

Під впливом обману з боку ОСОБА_2 її внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину. Вказаний договір вона сприймала, як певний захисний акт та до останнього не знала про природу здійснюваного правочину. Після підписання Договору вона осталась проживати у належній їй квартирі та сплачувати комунальні платежі, що також свідчить про відсутність намірів назавжди передавати у власність своє майно чужій людині. Іншого житла та іншої нерухомості вона у власності не має.

В судовому засіданні представник позивачки уточнений позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити.

Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, надала суду письмові заперечення на позов. Також пояснила, що жодного обману або замовчування обставин, які б перешкоджали укладенню правочину, з її боку не було, позивачка уклала договір добровільно та нотаріусом їй розяснювалися правові наслідки договору дарування. Крім того вона не заперечує проти проживання позивачки в квартирі № 86 по вул. Французький бульвар, б. 12/2 в м.Одесі.

Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідачки, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 13.12.1994 р. квартира, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Французький бульвар, б. 12/2, кв. 86 належить на праві приватної власності ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_10 в рівних частках кожному.

(а.с. 12)

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 5-2287 від 08.10.2001 р. посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори спадкоємцями майна ОСОБА_9, померлого 04 березня 2001 року є в рівних частках кожна: його мати - ОСОБА_10 та його дружина - ОСОБА_1. Спадкове майно на яке у вказаних частках видано свідоцтво, складається з: 1/3 частини квартири № 86, що знаходиться в місті Одесі по Французькому бульвару у будинку № 12/2.

(а.с. 13)

Відповідно до договору дарування від 18.12.2001 р., що посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстрований в реєстрі за № 22518 ОСОБА_10 подарувала, а ОСОБА_12 прийняв у дар 1/2 частини квартири № 86, що знаходиться в місті Одесі по Французькому бульвару у будинку № 12/2.

(а.с. 14)

Отже власниками квартири № 86, що знаходиться в місті Одесі по Французькому бульвару у будинку № 12/2 (по 1/2 частки кожний) були ОСОБА_1 та ОСОБА_12.

18 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір дарування нерухомого майна, що був посвідчений Приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - ОСОБА_3, та зареєстрований в реєстрі за № 2014. Відповідно до умов договору ОСОБА_1 передала безоплатно у власність ОСОБА_2 нерухоме майно, а саме: 1/2частину квартири № 86 в будинку № 12/2 по Французькому бульвару в місті Одесі.

Як вбачається з казаного Договору нотаріусам розяснювалися сторонам значення і умови цього договору та його правові наслідки для кожної із сторін.

(а.с. 30 - 31)

Згідно ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у тому числі, відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7.).

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, ..., є оспорюваним. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п. 19 Постанови ПВС України).

Вказаною Постановою Пленуму Верховного суду України (п.20.) також визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно ч.2 ст.10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як вбачається з досліджених судом матеріалів справи позивачкою не надано доказів навмисного введення її відповідачкою в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення нею правочину. Крім того допитані в судовому засіданні свідки пояснили, що позивачка добровільно уклала договір дарування з відповідачкою без будь-якого впливу на неї, а також пояснили, що на теперішній час зявилися інші особи, які бажають заволодіти спірною квартирою та які мають вплив на позивачку.

Таким чином, оскільки позивачкою не надано суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог, а спірний договір дарування був укладений відповідно до вимог чинного законодавства України, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 229, 230 ЦК України та ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна відмовити.

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя:

06 квітня 2016 року