Справа № 459/377/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Рудакова Д.І.,

з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ДП «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь 30 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої незабезпеченням належних умов праці та прогресуванням набутих в підземних умовах захворювань. Позов мотивований тим, що свою шахтарську трудову діяльність реалізовував в якості підземного ГРОВ V розряду на шахті № 6 «Великомостівська». У зв'язку із тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у медичних закладах. Актом обласної МСЕК від 05.05.1997 року визнаний інвалідом III групи з втратою 35% професійної працездатності. Актом МСЕК від 19.10.2015 року визнано інвалідом II групи з втратою 70% професійної працездатності. Вважає, що внаслідок отримання професійного захворювання йому завдано значної моральної шкоди, яка полягає у задишці, болі в серці, поступової втрати зору.

Представник відповідача 23.02.2016 року подав до суду заперечення на позовну заяву, у якому просить відмовити позивачу у задоволенні позову. На обґрунтування заперечення послався на те, що є недоведеним факт спричинення позивачеві моральної шкоди у звязку з втратою працездатності на підставі висновку МСЕК. Зазначив, що позивач був звільнений з роботи за власним бажанням в звязку з виходом на пенсію.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позові. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав з ппідстав, зазначених у запереченні на позовну заяву. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що являється дружиною позивача. Останній пропрацював на шахті 30 років, на одне око не бачить, нічого не чує, все тіло болить, часто лікується, кашляє, хрипить. Просить позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представників сторін, свідка ОСОБА_5, зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що протягом 1960 р. - 1992 р. позивач працював в шкідливих умовах на шахтах СУ №3 шахта «Укрзахідшахтобуд», №6 «Великомостівська».

У звязку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач звертався за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів.

Довідкою обласної МСЕК серії 2-18 МАД від 05.05.1997 року позивач визнаний інвалідом III групи з втратою 35% професійної працездатності.

Довідкою МСЕК серії 10 ААА № 266350 від 19.10.2015 року позивача визнано безтерміново інвалідом II групи з втратою 70% професійної працездатності.

Матеріали справи також містять відомості про те, що позивач, внаслідок погіршення стану здоров'я, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. Що в свою чергу доводить той факт, що заподіяні потерпілому під час виконання трудових обовязків ушкодження здоровя спричиняють йому моральні і фізичні страждання.

Право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який введено в дію 24.11.1992 року (згідно Постанови Верховної Ради України від 14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції, чинній на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 22.06.1993 року № 492, введеними в дію з 01.07.1993 року (далі Правила).

Згідно з абзацом 5 пункту 4 цих Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується така.

Факт спричинення позивачеві моральної шкоди, а отже, право на її відшкодування, підтверджується наявними у справі копіями медичних документів, що підтверджують втрату ним професійної працездатності унаслідок професійних захворювань.

Відповідно до п. 38 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (далі - Правила) ( у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Таким чином на час виникнення спірних правовідносин, а саме: 1997 року (на момент коли позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності) відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові ушкодженням здоровя, повязаних із виконанням ним трудових обовязків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалося ст.440-1 УК Української РСР, Законом України «Про охорону праці», Правилами.

Як регламентовано п.11 Правил (в редакції, чинній на момент встановлення вперше позивачеві ступеня втрати професійної працездатності) моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно ст.440-1 ЦК Української РСР (яка діяла на момент встановлення ступеня втрати професійної працездатності) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду не залежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також ч.2 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» регламентує що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Тобто згідно з чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством було встановлення обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди в межах не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати (ст.440-1 УК Української РСР) та максимального розміру відшкодування моральної шкоди , який не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п.11 Правил), що діють на час розгляду справи.

З урахуванням вищенаведеного, беручи до уваги тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоровя, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування у сумі 7000,00 грн.

Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди.

Таким чином, позов задовольняється частково у межах, зазначених вище.

Керуючись: ст.ст. 10, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь ОСОБА_4 7000 (сім тисяч),00 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків внаслідок професійного захворювання.

Стягнути з Державного підприємства «Львіввугілля» на користь держави 551,20 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Д. І. Рудаков