У х в а л а

іменем україни

09 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Дьоміної О.О.,Маляренко А.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору дарування частково недійсним, повернення сторін в первісний стан та стягнення моральної шкоди, третя особа - державний нотаріус Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар Інна Віталіївна, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Амур-Нижньодніпровського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, обґрунтовуючи вимоги тим, що в 2011 році, під час святкування його дня народження, в присутності всіх гостей, його рідна сестра - ОСОБА_5 запропонувала йому подарувати їй 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 та знятися із реєстрації в ній, а вона в свою чергу зареєструє його у належному їй будинку по АДРЕСА_2 та подарує йому цей будинок. Він погодився з даною пропозицією. 07 липня 2011 року він із ОСОБА_5 уклали договір дарування, згідно з умовами якого він подарував, а ОСОБА_5 прийняла у дар 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. 25 липня 2011 року за його заявою зі згоди ОСОБА_5 він був зареєстрований у будинку, розташованому по АДРЕСА_2. Починаючи з 25 липня 2011 року, восени, влітку і осіню він проживав у вказаному будинку і використовував його як дачу. Проте, 06 квітня 2013 року ОСОБА_5 подарувала зазначений будинок своїй доньці - ОСОБА_6 У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до нього про визнання таким, що втратив право користування жилим будинком по АДРЕСА_2, зняття з реєстрації в ньому та виселення. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 квітня 2015 року, що набрало законної сили, вказаний позов задоволено частково, визнано його таким, що втратив право користування вищевказаним будинком. Позивач зазначив, що укладений договір дарування є недійсним, оскільки він помилявся щодо природи правочину, іншого нерухомого майна, де б він міг жити, у нього у власності немає, тому у нього не було волевиявлення на безоплатну передачу майна сестрі, між ними існувала домовленість про передачу йому ОСОБА_5 у власність іншого нерухомого майна. Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив визнати частково недійсним договір дарування від 07 липня 2011 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, щодо дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, повернути його та ОСОБА_5 за договором дарування від 07 липня 2011 року у первісний стан та зобов'язати їх повернути одна одній все одержане на виконання цього договору. Крім того, посилаючись на те, що вказаними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, просив стягнути на його користь солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 100 000 грн на відшкодування такої шкоди.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Визнано частково недійсним договір дарування 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений 07 липня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І.В., зареєстрований у реєстрі за № 1-757. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Статтею 229 ЦК Українипередбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Задовольняючи частково позов та визнаючи спірний договір дарування недійсним в частині, суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України) з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України встановивши фактичні обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорений договір дарування було укладено під впливом помилки, виходячи із того, що позивач помилявся щодо предмету укладеного договору та його суттєвих умов у результаті чого позбавив себе права власності на житло, оскільки не мав на меті безоплатну передачу ОСОБА_5 своєї частки квартири.

При цьому, судами попередніх інстанцій правильно визначилися з початком строку позовної давності, оскільки вбачається, що позивач довідався про своє порушене право після звернення ОСОБА_6 із позовною заявою до нього у серпні 2014 року та 04 грудня 2014 року він звернувся до суду із даним позовом, тобто в межах строку позовної давності, який обраховується від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Доводи касаційної скарги є безпідставними, були предметом дослідження судів попередніх інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Оскільки наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції й висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зі змісту касаційної скарги та матеріалів справи не вбачається неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К.Парінова

О.О. Дьоміна

А.В. Маляренко