АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк Л.М.

секретар Чубрей І.І.

за участю: ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 травня 2016 року,

встановила:

В березні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Просило стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 63 337 гривень 67 копійок

Посилалося на те, що 5 липня 2005 року ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідачка отримала кредит в сумі 34 425 гривень на строк до 4 липня 2012 року.

Внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у відповідачки станом на 11 грудня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 63 337 гривень 67 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 26 777 гривень 17 копійок та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 36 560 гривень 50 копійок.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 травня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 5 липня 2005 року в сумі 63 337 гривень 76 копійок.

Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 28 липня 2016 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання односторонніх змін відсоткової ставки за кредитним договором недійсними залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, який у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити.

Посилається на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у відповідачки станом на 11 грудня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 63 337 гривень 67 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 26 777 гривень 17 копійок та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 36 560 гривень 50 копійок.

Строк позовної давності слід відраховувати з 25 червня 2012 року, наступної дати після останнього простроченого платежу, а враховуючи те, що до суду ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся 10 березня 2015 року, на день подання до суду позову трирічний строк позовної давності не сплинув.

Пеня, нарахована за кредитним договором, не підлягає зменшенню, оскільки кредитодавцем понесені значні витрати, які повинні бути повернуті в повному розмірі ще 4 липня 2012 року.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодиться не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

В пункті 11 Постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" визначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 5 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору відповідачка отримала кредит у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в сумі 47 709 гривень на придбання рухомого майна в сумі 34 425 гривень та сплату страхових платежів в сумі 13 284 гривні зі сплатою за користування кредитом у розмірі 1,17 відсотків на місяць на суму залишку заборгованості, комісії за рахунково-касове обслуговування в розмірі 1,5 відсотків від суми виданого кредиту та щомісячної комісії у розмірі 0,18 відсотків від суми наданого кредиту з кінцевим терміном погашення до 4 липня 2012 року (а.с.6-7 т.1).

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у відповідачки станом на 11 грудня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 63 337 гривень 67 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 26 777 гривень 17 копійок та пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 36 560 гривень 50 копійок (а.с.3-5 т.1).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2013 року вилучено та звернено стягнення на автомобіль DAEWO, 2005 року випуску, що належить на праві власності ОСОБА_3 шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особоюпокупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 27 травня 2013 року рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2013 року змінено та викладено перший абзац його резолютивної частини в наступній редакції:

Вилучити у ОСОБА_3 належне їй на праві власності заставлене майно, а саме автомобіль марки DAEWO, 2005 року випуску, та передати його у володіння ПАТ КБ «ПриватБанк».

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 5 липня 2005 року в сумі 75 156 гривень 5 копійок, в тому числі 26 777 гривень 17 копійок заборгованості за кредитом, 25 784 гривні 67 копійок заборгованості по процентам за користування кредитом, 1859 гривень 10 копійок заборгованості по комісії за користування кредитом, 20 735 гривень 11 копійок пені за несвоєчасність виконання зобовязань за кредитним договором звернути стягнення на заставлений автомобіль марки DAEWO, що належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом продажу цього автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3 договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

За змістом частини першої статті 118 ЦПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді.

Пред'явлення позову до суду являє собою реалізацію позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі.

Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом.

Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 - 114 ЦПК України. Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір.

За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в своїй постанові від 2 грудня 2015 року № №6-895цс15.

З заперечення на позовну заяву вбачається, що ОСОБА_2 зверталася до суду з заявою про застосування строків позовної давності (а.с.13 т.2).

З матеріалів справи вбачається, що в квітні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення заборгованості на предмет застави.

З мотивувальної частини рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 27 травня 2013 року вбачається, що 20 лютого 2012 року до відповідача була предявлена вимога про повернення в повному обсязі суми заборгованості за кредитним договором.

Згідно пункту 2.3.3 кредитного договору від 5 липня 2012 року банк, на власний розсуд, має право змінити умови договору витребувати від позичальника дострокового повернення кредиту, слати комісії й відсотків за його користування, виконання інших зобовязань за цим договором у повному обсязі шляхом спрямування відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. 212, 611, 651 ЦК України, по зобовязаннях, строки виконання яких не наступили, строки вважаються такими, що наступили в зазначеному в повідомленні дату. На цю дату позичальник зобовязується повернути банку суму кредиту в повному обсязі, комісію й відсотки за фактичний строк його користування, у повному обсязі виконати інші зобовязання за договором.

Отже, у звязку з порушенням боржником виконання зобовязання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, змінивши таким чином строк виконання зобовязань.

Перебіг трирічного строку позовної давності слід відраховувати від дати визначеної банком дати виконання зобовязань позичальника за кредитним договором та погашення ним відповідної заборгованості в повному обсязі.

У звязку з предявленням позову про звернення стягнення на предмет застави в квітні 2012 року трирічний строк позовної давності перервався та відповідно до правил частини 3 статті 264 ЦК України почався заново та закінчився в квітні 2015 року.

З реєстру №3 від 27 лютого 2015 року та накладної №0058978 від 27 лютого 2015 року вбачається, що банк направив позовну заяву засобами поштового звязку 27 лютого 2015 року, що є датою звернення позивача до суду.

Отже, підстави вважати, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив строк звернення до суду з вимогою про захист свого цивільного права на стягнення заборгованості за кредитом в сумі 26 777 гривень 17 копійок кредиту відсутні.

Суд першої інстанції помилково стягнув пеню в розмірі 36 560 гривень 50 копійок та не врахував, що позивачем частково пропущено строк позовної давності щодо такої вимоги.

Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається статею 610 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону.

Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 6 листопада 2013 року №6-116цс13.

Згідно пункту 4.1 кредитного договору від 5 липня 2005 року при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 відсотків від суми простроченого платежу, але не меншу однієї гривні за кожен день простроченого платежу.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка просила застосувати строк позовної давності.

З огляду на встановлений законом річний строк позовної давності до вимог про стягнення неустойки з відповідачки слід стягнути пеню нараховану за період з 27 лютого 2014 року по 26 лютого 2015 року включно.

З розрахунку наданому суду позивачем вбачається, що сума пені за вказаний вище період становить 4784 гривні 43 копійки.

Загальна заборгованість ОСОБА_2, яка підлягає стягненню на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» складає 31 561 гривня 60 копійок (26777,17+4784,43=31561,6).

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального прав, а тому його слід змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 31 561 гривню 60 копійок заборгованості за кредитним договором від 5 липня 2005 року.

Колегія суддів вважає помилковими догоди апеляційної скарги про те, що про позивачем не доведено факту отримання відповідачкою коштів у визначеній сумі за кредитним договором та наявності у неї заборгованості перед банком у зазначеній в позові сумі.

Так, згідно з частини 3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина 2 статті 223 ЦПК України).

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2013 року та рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 27 травня 2013 року встановлено факт наявності заборгованості відповідачки в сумі 80 637 гривень 39 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 26 777 гривень 17 копійок, заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 25 784 гривні 67 копійок, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1859 гривень, пені за несвоєчасність зобовязань в сумі 26 216 гривень 45 копійок.

Також є помилковими доводи скарги про неможливість звернення банку до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором при наявності рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2013 року про звернення стягнення на предмет застави.

Так, виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Згідно статті 1 Закону України «Про заставу» від 2 жовтня 1992 року, N 2654-XII застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про заставу» за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих прострочкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором, - неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави.

Згідно частини 1 статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

Звернення стягнення на предмет застави повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Звернення стягнення на предмет застави не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне.

Задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням після звернення стягнення на предмет застави не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції, ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову на суму 31 561 гривню 60 копійок, що становить 49,83 відсотки від загальної ціни позову.

З платіжного доручення від 25 лютого 2015 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 633 гривні 38 копійок (а.с.13 т.1).

З квитанції від 22 серпня 2016 року вбачається, що апелянт за подання до суду апеляційної скарги сплатила судовий збір в сумі 696 гривень 72 копійки.

Отже, з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути 315 гривень 61 копійок в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Також з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 слід стягнути 349 гривень 54 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 24 травня 2016 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 31 561 (тридцять одну тисячу пятсот шістдесят одну) гривню 60 копійок заборгованості за кредитним договором від 5 липня 2005 року, а саме 26 777 ( двадцять шість тисяч сімсот сімдесят сім) гривень 17 копійок заборгованості за кредитом та 4 784 ( чотири тисячі сімсот вісімдесят чотири) гривні 43 копійки пені.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 315 (триста пятнадцять) гривень 61 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 349 (триста сорок девять) гривень 54 копійки в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: