Категорія 32Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О.Ю.,

суддів Медяного В.М., Жданкіна В.В.,

за участі секретаря Топольської В. О.,

представника відповідача Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Вінницькій області Грабіка М.С., представника відповідача Вінницької обласної державної адміністрації Коломієць Д.В., прокурора Побережної-Войтенко О.М., представника відповідача відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці Олійника А.М., представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області Бубели Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_8 до Вінницької обласної державної адміністрації, Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Вінницькій області, Відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у місті Вінниці, фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства №26, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області та прокуратури Вінницької області, про зобов'язання забезпечити санаторним лікуванням, відшкодування моральної шкоди, канцелярських та поштових витрат, за апеляційними скаргами ОСОБА_8 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року та на додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_8 звернувся з позовом до Вінницької обласної державної адміністрації, управління ВД ФССНВ у Вінницькій області, відділення ВД ФССНВ України у м. Вінниці, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства №26, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області та прокуратури Вінницької області, про зобов'язання забезпечити санаторним лікуванням, відшкодування моральної шкоди, канцелярських та поштових витрат.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з вини Вінницького СКП-26 позивач отримав тяжку виробничу травму, внаслідок якої є інвалідом першої групи довічно. Він потребує щорічного санаторного лікування в санаторії ім. Бурденко в м. Саки або санаторії «Борисфен» в м. Очаків. В 2001 році ФССНВ України було незаконно привласнено його облікову документацію. В 2015 році відповідачі не забезпечили йому санаторне лікування на 45 діб у санаторії "Борисфен" м. Очаків за 2015 рік. Дії відповідачів є державним садизмом, дискримінацією та геноцидом. Внаслідок незабезпечення його санаторним лікуванням відповідачі спричинили йому моральну шкоду, яку він оцінює у 16536,00 грн., яка полягає у тому, що він знаходиться у постійному нервовому стресі та напруженні, порушився його нормальний спосіб життя, погіршився стан здоров'я.

Зважаючи на викладене, просив зобов'язати відповідачів забезпечити його до жовтня 2015 року санаторним лікуванням за 2015 рік тривалістю 45 діб у санаторії «Борисфен» м. Очаків або у санаторії ім. Бурденка, визнати державний садизм, дискримінацію, геноцид щодо нього, заборонити вчиняти такі дії, стягнути з відповідачів у відшкодування моральної шкоди 16536,00 грн., витрати на канцелярські та поштові затрати, зобов'язати відповідачів доставити його в 2015 році в санаторій на лікування і назад автомобільним транспортом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року позов задоволено частково. Зобов'язано відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Вінниці забезпечити ОСОБА_8 санаторним лікуванням на 45 діб у санаторії "Борисфен" м. Очаків за 2015 рік з вирішенням питання транспортування ОСОБА_8 (особи з інвалідністю першої групи) до санаторію згідно чинного законодавства. В решті позову (визнання державного садизму, дискримінації, геноциду щодо позивача, відшкодування моральної шкоди в розмірі 16536,00 грн., відшкодування канцелярських та поштових витрат) і щодо решти відповідачів відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 08 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_8 до Вінницької обласної державної адміністрації, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Вінницькій області, відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України у м. Вінниці, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства №26, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Головного управління Державної казначейської служби України у Вінницькій області та прокуратури Вінницької області, про зобов'язання забезпечити санаторним лікуванням, відшкодування моральної шкоди, канцелярських та поштових витрат, в частині вимог про забезпечення санаторним лікуванням позивача на 45 діб у санаторії "Борисфен" м. Очаків за 2015 рік до жовтня 2015 р.

Не погоджуючись з такими рішеннями суду, ОСОБА_8 оскаржив їх в апеляційному порядку, та просив, посилаючись на їх незаконність, неправильність, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив оскаржувані рішення змінити, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Оскаржувані рішення Вінницького міського суду Вінницької області в частині задоволених позовних вимог сторонами не оскаржується, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши суддю-доповідача, пояснен-ня та заперечення на апеляційну скаргу осіб, які беруть участь у справі, їхніх представників, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропуіцення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду відповідає цим вимогам.

Суд першої інстанції, частково відмовляючи в задоволенні позову в оскаржуваній частині, а саме визнання державного садизму, дискримінації, геноциду щодо позивача, стягнення моральної шкоди, відшкодування канцелярських та поштових витрат, забезпечення позивача санаторним лікуваннями само до жовтня 2015 року, виходив з того, що ці вимоги є необгрунтованими та непідтвердженими належними доказами.

В поданих апеляційних скаргах заявник з такими висновками не погодився. Однак, такі пояснення заявника не заслуговують на увагу з огляду на наступне:

Як в поданій позовній заяві так і в апеляційних скаргах ОСОБА_8 ставив питання про стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 16536 грн.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктами 3, 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, позивач ОСОБА_8 посилався на те, що він в 2015 році постійно знаходився в нервовому стресі, у нього порушився нормальний спосіб життя.

Однак, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, ним не було надано відповідних доказів на підтвердження зазначених фактів та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідачів та відповідними наслідками.

За таких обставин, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, як вірно встановлено судом першої інстанції, задоволенню не підлягають.

Доводи заявника з приводу вимог в частині відшкодування канцелярських і поштових витрат, колегія суддів не приймає до уваги зважаючи на наступне:

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Однак, канцелярські і поштові витрати, які просив відшкодувати позивач, не пов'язані із розглядом справи, а тому не можуть бути присуджені з другої сторони.

Разом з тим, з наданих позивачем квитанцій (а.с. 117-126) неможливо встановити ким вони сплачувались, по якій справі, для яких цілей, тощо.

Отже, судом першої інстанції вірно відмовлено в задоволенні позову і в цій частині.

Вірним є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_8 в частині забезпечення його санаторним лікуванням за 2015 рік саме до жовтня 2015 року, так як позов пред'явлено в листопаді 2015 року, судом першої інстанції справу розглянуто в грудні 2015 році, а тому її задоволення є об'єктивно неможливим.

Також суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних відносин та встановив, що вимоги позивача до Вінницької обласної державної адміністрації, управління ВД ФССНВ у Вінницькій області, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України, Вінницького спеціалізованого колективного підприємства №26 безпідставні, оскільки з ними в правовідносинах соціального забезпечення позивач не перебуває.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно з'ясував усі обставини справи, ухвалив оскаржувані рішення суду з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи заявника носять формальний характер та таких висновків не спростовують.

Статтею 308 ЦПК України встановлено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 грудня 2015 року та додаткове рішення Вінницького міського суду Вінницької області 08 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: