Справа №: 398/4523/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"01" грудня 2016 р. м.Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області

у складі: головуючого - судді Голосеніної Т.В.,

з участю секретаря Шаповал І.Ф., Черкасової Ж.О., Безкоровайної А.І.,

в присутності представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до приватного підприємства «Гамма» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, видання наказу про прийом на роботу, виплату заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до приватного підприємства «Гамма» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, видання наказу про прийом на роботу, виплату заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позов мотивує тим, що наказом керівника приватного підприємства «Гамма» ОСОБА_3 від 28.04.2015 року № 2-к його було прийнято на роботу водієм автомобіля НОМЕР_1 для виконання робіт повязаних з перевезенням вантажів. Наказом № 4-к від 23.06.2015 року позивача було звільнено з займаної посади з підстав втрати довіри відповідно до п.2 ст. 41 КЗпП. Позивач зазначає, що йому не було надано для ознайомлення наказ про прийом на роботу та звільнення з роботи, договір про матеріальну відповідальність, трудовий договір, не ознайомлено з посадовими обовязками, умовами праці, вимогами внутрішнього трудового розпорядку, розміром заробітної плати, графіком роботи та не зазначено, в чому проявлено недовіру. Крім того, позивач зазначає, що був прийнятий на роботу08.02.2015 року, в той час як запис в трудовій книжці було був внесений тільки 25.04.2015 року. Враховуючи викладене позивач просить:

-визнати незаконним та скасувати наказ № 4-к від 23.06.2015 року, виданий ПП «Гамма» про звільнення його з посади водія автомобіля НОМЕР_1 у звязку з втратою довіри зі сторони роботодавця за п.2 ст.41 КЗпП та поновити його на посаді водія автомобіля НОМЕР_1 з 23.05.2015 року;

-зобовязати ПП «Гамма» нарахувати та виплатити йому середньомісячну заробітну плату за період вимушеного прогулу невиходу на роботу в період з 23.06.2015 по день вступу в законну силу рішення суду;

-зобовязати ПП «Гамма» видати наказ та провести запис в трудову книжку про його роботу в ПП «Гамма» на посаді водія автомобіля НОМЕР_1 починаючи з 08.02.2015 року;

-зобовязати ПП «Гамма» нарахувати та виплатити йому середньомісячну заробітну плату на період роботи в ПП «Гамма» на посаді водія автомобіля НОМЕР_1 починаючи з 08.02.2015 року по 25.04.2015 року.

В судовому засіданні 19 листопада 2015 року позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позов просили задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник позивача також пояснив, що підтвердити період роботи позивача можуть свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Крім цього, на підтвердження роботи надав ксерокопії із зошита, де згідно з його поясненнями він здійснював довільні записи щодо перевезення вантажів, де зазначав дату, пункт відбуття - прибуття та витрати пального. Щодо строку звернення до суду, то зауважив, що його звільнено 23 червня 2015 року, позов до суду він подавав 16.07.2015 року, проте не встиг виправити недоліки, внаслідок чого ухвалою суду від 31.07.2015 року позов повернуто. Дану ухвалу він отримав наприкінці серпня 2016 року.

Представник відповідача 19 листопада 2015 року проти позову заперечував в повному обсязі, зазначаючи, що позивачем пропущено без поважних причин строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору, передбачений ст. 233 КЗпП. Представник відповідача зазначає, строки звернення до суду були порушені позивачем у звязку з залишенням його позову без розгляду. Оскільки вказана ухвала суду позивачем оскаржена не була, то відсутні підстави стверджувати про наявність поважних причин для пропуску позивачем строку звернення з позовною заявою до суду. Крім того, представник відповідача зазначив, що до 25.04.2015 року між відповідачем та позивачем ніяких правовідносин, в тому числі трудових, не існувало, а надані позивачем особисті записи по обліку роботи та витрат пального не відповідають вимогам законодавства щодо належності та допустимості доказів. Крім того, особи громадян ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відповідачеві не відомі, вказані особи ніколи в ПП «Гамма» не працювали, отже не можуть достовірно повідомити дату допущення позивача до виконання роботи в ПП «Гамма». В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач надав наказ №1 від 15.04.2015 року «Про затвердження штатного розкладу на 2015 рік», штатний розпис ПП «Гамма» на 2015 рік, заяву ОСОБА_2 про прийняття на роботу, наказ №2-к від 25.04.2015 про «Прийом на роботу», наказ № 2 від 25.04.2015 «Про відповідальність», трудову угоду від 25.04.2015 року, договір про повну матеріальну відповідальність, наказ №3 від 11.06.2015 року «Про відсторонення від роботи», акт обстеження напівпричепа ВА5829ХХ та вантажу від 16.06.2015 року, наказ №4-к від 23.06.2015 «Про звільнення», відомість про виплату грошей №ВЗП-000001 за квітень 2015року, розписка ОСОБА_2 від 06.07.2015 про отримання трудової книжки, розрахунково-платіжні відомості за квітень-липень 2015 року, платіжні доручення №48 та №49 від 01.07.2015 року, що були долучені судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що він є знайомим позивача та кілька разів бачив його навесні 2015 року коли він керував автомобілем МАН, а тому він зробив висновок, що позивач працював на цьому автомобілі.

Вислухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, заслухавши свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

За умовами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

В судовому засіданні встановлено, що 25 квітня 2015 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду водія автотранспортних засобів з окладом згідно штатного розпису, про що свідчить наказ ПП «Гамма» від 25.04.2015 року № 2-к (а.с. 33) та запис №53 від 25.04.2015 в трудовій книжці позивача (а.с. 4), а також заява позивача про прийняття на роботу водієм-екпедитором, яка містить резолюцію «до наказу» датовану 25.04.2015 (а.с. 32).

Крім того, між позивачем та відповідачем було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого працівник ОСОБА_2 приймається на роботу до ПП «Гамма» на посаду водія автотранспортних засобів. Відповідно до п.3 трудового договору посадові обовязки працівника включають, зокрема, перевірку технічного стану та прийом транспортного засобу перед виїздом, здачу його і постановку на відведене місце, усунення виниклих під час роботи експлуатаційних несправностей обслуговуваного транспорту, що не потребують розбирання механізмів.

Згідно з п.8.1 трудового договору у випадку невиконання чи неналежного виконання обовязків, передбачених цим договором, правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадових інструкцій сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства та цього договору.

Підпунктом 9.2.2 пункту 9.1 трудового договору передбачено, що договір припиняється з ініціативи роботодавця у випадках, передбачених законодавством (статтями 40, 41 КЗпП України) та цим договором.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Положеннями п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що згідно зі ст. 24 КЗпП укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Як вбачається з відомості ПП «Гамма» за квітень 2015 року, розрахуноков-платіжних відомостей за квітень-липень 2015 року позивач фактично приступив до роботи з 25.04.2015 року, оскільки з часу прийняття його на роботу по час звільнення 23.06.2015 року він отримував заробітну плату на вказаному приватному підприємстві.

Крім цього, 25 квітня 2015 року з ОСОБА_2 укладено договір про матеріальну відповідальність, п.1 якого зазначено, що робітник, який перебуває на посаді водія-експедитора, який відповідає за автомобіль НОМЕР_2, і який виконує роботу, повязану з прийомкою, доставкою і зі зберіганням матеріальних цінностей приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей.

Згідно наказу №3 від 11.06.2015 року позивача було відсторонено від роботи у звязку з невиконанням своїх професійних обовязків з 11.06.2015 по 22.06.2015 на час проведення службового розслідування з приводу пошкодження напівпричепу д.н. НОМЕР_3 та вантажу, вирішено скласти акт обстеження напівпричепа та вантажу.

З акту обстеження напівпричепу № ВА 5829ХХ та вантажу від 16.06.2015 року вбачається, що комісією у складі директора ПП «Гамма» ОСОБА_3, водія-експедитора ОСОБА_7К, водія-експедитора ОСОБА_8 встановлено факт пошкодження верхньої частини напівпричепу №ВА5829ХХ з вини водія-експедитора ОСОБА_2 через порушення правил техніки безпеки, правил дорожнього руху, а також халатного ставлення до своїх посадових обовязків. Крім того, комісією було встановлено, що невжиття заходів по забезпеченню збереження ввірених товарно-матеріальних цінностей призвело до подальшого псування продукції та додаткових видатків.

Відповідно до Наказу №4-к від 23 червня 2015 року відповідачем було розірвано трудовий договір від 25.04.2015 з позивачем відповідно до п.9.2.2. За невиконання професійних обовязків та втрати довіри до матеріально-відповідальної особи, водія автотранспортних засобів ОСОБА_2, було звільнено з 23.06.2015 року згідно п.2 ст. 41 КЗпП України (а.с. 40).

З матеріалів справи (розписка позивача) вбачається, що 06.07.2015 позивач отримав трудову книжку (а.с. 41).

Пунктом 4 статті 36 КЗпП передбачено, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 41 КЗпП, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Відповідно до п.28 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 ст. 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій чи аморального проступку, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Звільнення з підстав втрати довір'я (п. 2 ст. 41 КЗпП) суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Суд не приймає до уваги пояснення свідка ОСОБА_5, оскільки він не працював у ПП "Гамма", його твердження, що він бачив позивача на автомобілі МАН кілька разів не надають достовірних даних щодо тривалості роботи позивача на підприємстві.

Також не є допустимим доказом копія зошиту витрат пального, оскільки така форма звітності не передбачена законодавством, в оригіналі цого зошиту відсутнє будь-яке підтвердження та завірення роботодавця.

Ухвала суду про витребування доказів від 23 червня 2016 року з підприємства "Українська протеїнова компанія" двічі направлялась для виконання, проте конверти повертались без вручення із зазначенням причини "адресат не проживає".

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що саме бездіяльність позивача, який безпосередньо здійснював транспортування товарних цінностей (вантажу) та технічне обслуговування транспортного засобу, дали підстави власнику для втрати до нього довір'я.

При цьому, за умовами ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням викладеного, враховуючи, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами протиправності дій відповідача при його звільненні з роботи саме на підставі п.2 ст.41 КЗпП України, а судом не встановлено незаконності дій відповідача щодо таких обставин, тому в задоволенні позовних вимогпозивача слід відмовити.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що звільнення позивача з займаної посади за п.2 ч.1 ст.41 КзпП України відбулося з дотриманням трудового законодавства, а отже, у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про поновлення позивача на роботі.

Оскільки судом встановлено, що звільнення позивача відповідачем проведено без порушень закону, суд вважає, що відсутні підстави для стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до приватного підприємства «Гамма» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, видання наказу про прийом на роботу, виплату заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні при оголошення рішення - протягом того ж строку з дня отримання копії рішення.

Суддя