Ухвала

іменем україни

21 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Фаловської І.М., Іваненко Ю.Г. Ткачука О.С.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 12 липня 2006 року між сторонами укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 2 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно з умовами договору, відповідач зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами. У порушення умов договору відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, внаслідок чого станом на 31 серпня 2014 року виникла заборгованість.

Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 5 246,28 грн.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 29 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 12 липня 2006 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 2 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карти.

У заяві ОСОБА_6 про відкриття рахунку та надання банківських послуг, яка разом з умовами і правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною картою і тарифами складають договір про надання банківських послуг, термін дії карти визначено 3 роки.

Доказів про те, що строк дії платіжної карти продовжувався і на руки відповідачу видавалася карта з новим строком дії, позивач суду не надав.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 змінила прізвище на ОСОБА_4.

Згідно з п. 8.6. умов і правил надання банківських послуг при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених даним договором більше ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

У зв'язку з неналежним виконанням умов даного договору банк змінив строк виконання договору, звернувшись у грудні 2008 року до суду з вимогою про стягнення з відповідачки заборгованості за цим договором.

Судовим наказом Баранівського районного суду Житомирської області від 03 грудня 2008 року, який набрав законної сили 19 грудня 2008 року, з відповідача на користь банку стягнуто борг по кредиту у розмірі 2 276,82 грн., борг по відсотках за користування кредитом у розмірі 695,93 грн.

Згідно з розрахунком банку заборгованість відповідача за вищевказаним договором станом на 30 квітня 2015 року становить 5 246,28 грн., що складається: із заборгованості за відсотками на прострочену заборгованість у розмірі 4 520,27 грн., штрафу (фіксованої частини) - 500 грн., штрафу (відсотку від суми заборгованості) - 226,01 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

За змістом ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, судовий наказ, яким з відповідача на користь позивача стягнуто кредитну заборгованість, набрав законної сили 19 грудня 2008 року.

Разом з тим, банк звернувся до суду з даним позовом 07 жовтня 2014 року.

Позивач має право на нарахування відсотків, визначених ст. 1048 ЦК України, до повного виконання кредитних зобов'язань а також штрафних санкцій, але в межах строку позовної давності (статті 257-258 ЦК України), про застосування якої заявлено відповідачем (а. с. 51).

Отже, станом на день звернення з позовом до суду банком пропущено строк позовної давності, який обраховується з 20 грудня 2008 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вірно виходив із того, що банком пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Так, апеляційним судом помилково встановив обставини справи щодо початку перебігу строку позовної давності з 02 грудня 2008 року, що не потягло ухвалення незаконного рішення, тобто у даній справі вірно відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Оскільки внаслідок ухвалення судовою палатою у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ власного рішення, результат по суті спору не зміниться у задоволенні вимоги заявника про скасування судових рішень судів попередніх інстанцій слід відмовити.

Доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.М. Фаловська

Ю.Г. Іваненко

О.С. Ткачук