Справа № 462/1076/15 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/896/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на рішення Залізничний районного суду м. Львова від 02 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про визнання незаконним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

встановила:

В лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся із позовом до Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» (далі - ДП «ЛДЗ «ЛОРТА»), в якому просив визнати незаконним та скасувати наказ №25к від 21.01.2015 року, поновити його на роботі в ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на посаді начальника дільниці 2 групи пресово-штампувального цеху (007) з 22.01.2015 року та стягнути із ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22.01.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що працював у відповідача на посаді начальника дільниці 2 групи пресово-штампувального цеху (007). Наказом №350 від 18.09.2014 року йому оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме: за запізнення на роботу 18.09.2014 року. 21.01.2015 року його було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпАП України. Вважав, що звільнений без законної підстави, оскільки не встановлена належним чином його вина і відповідно відсутня систематичність невиконання без поважних причин обов'язків - підстава звільнення. Просив поновити порушені його трудові права, визнавши звільнення з роботи незаконним, поновити його на займаній до звільнення посаді і стягнути з ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на підставі ст.235 КЗпП України середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Оскарженим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 02 листопада 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконним і скасовано наказ директора Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» № 25к від 21 січня 2015 року про звільнення ОСОБА_4.

ОСОБА_4 поновлено на роботі у Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА» на посаді начальника дільниці 2 групи пресово-штампувального цеху (007) з 22 січня 2015 року.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_4 28144,35 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу з 22 січня 2015 року по 02 листопада 2015 року, з урахуванням відрахованого податку з доходів громадян та інших обов'язкових відрахувань до спеціальних фондів, які підлягають відрахуванню бухгалтерією підприємства при виплаті позивачу.

Стягнуто з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь держави 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3103,16 грн. допущено до негайного виконання.

Рішення суду оскаржено Державним підприємством «Львівський державний завод «ЛОРТА».

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, увалене з порушенням норм процесуального права.

Вважає, що суд виключно зі слів позивача та свідка зробив хибний висновок про нібито вину адміністрації підприємства у зриві виконання державного замовлення та відсутність вини ОСОБА_4 Судом зроблено недостовірний висновок про некомплектність дільниці, очолюваної позивачем, працівниками. Насправді у ці дні на дільниця не працював лише один з двох майстрів, але про другого - ст. майстра ОСОБА_5, що працював щодня по 10-12 годин і міг виконати будь-яку вказівку ОСОБА_4, свідок ОСОБА_6 та сам позивач не згадує.

Суд не надав жодної оцінки таким доказам як «розрахунок часу для виготовлення заготовок на деталі» та довідці №811-652 від 17.03.2015 року, у яких на підставі спеціальної літератури, а не голослівно, як у позивача, розраховано сумарний час виконання операцій 10 комплектів деталей, який складає 26,41 годин. При нескладних підрахунках виходить, що при 8-ми годинному робочому дню одному фрезерувальнику на виготовлення 10 комплектів деталей потрібно затратити 3-и робочі зміни. При цьому, беручи до уваги, що з 29 по 31 грудня 2014 року на дільниці працювало понад норму робочого часу 2 фрезерувальники, це завдання і фізично і технологічно можна було виконати вчасно.

При ухваленні рішення суд допустився помилки у даті поновлення позивача на роботі. ОСОБА_4 слід було поновити на роботі з 23.01.2015 року, так як у наказі про звільнення зазначено «звільнити 22 січня 2015 року», що означає, що 22.01.2015 року був його останній робочий день. За даний день позивач отримав заробітну плату, а тому розрахунок середнього заробітку наведений судом невірний.

Крім цього, із зазначеної суми суд не вирахував компенсацію 19 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 2023,31 грн. Таким чином, з 23 січня 2015 року на день ухвалення рішення у справі 02.11.2015 року час вимушеного прогулу складає 194 робочі дні, що становить 25976,31 грн.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, пояснення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Відповідно до п.3 ст. 40 КЗпП трудовий договір може бути розірваний власником у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Пленум Верховного Суду України в п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснив судам, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно виявилося порушення, що стало приводом до звільнення; чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України; чи додержано власником або уповноваженим ним органом передбачених статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правил і порядку застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

У справах про поновлення на роботі обов'язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця лежить саме на роботодавцеві.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював начальником дільниці 2 групи цеху 007 (наказ № 437к від 31.07.2014 року). Наказом № 350 від 18.09.2014 року за порушення трудової дисципліни, що виразилось у запізненні на роботу 18.09.2014 року, ОСОБА_4 оголошено догану. Згідно наказу № 25к від 21.01.2015 року позивача звільнено із займаної посади з 22.01.2015 року на підставі п.3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором.

Встановлено, при звільненні позивача з роботи відповідач виходив з того, що 25.12.2014 року ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» уклало з Міністерством Оборони України договір про закупівлю за державні кошти, згідно якого ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» зобов'язалося поставити до 30.12.2014 року Міністерству Оборони України ЗІП до 2А42. На виконання вказаного державного оборонного замовлення було підготовлено службову записку № 811-729 від 26.12.2014 року для виготовлення відповідного оснащення підрозділами заводу, в тому числі цехом 007. Конкретне завдання для дільниці, яку очолював ОСОБА_4, передбачено п.17 зазначеної службової записки і було доведено до відома ОСОБА_4 29.12.2014 року. Перевіркою виконання робіт по виготовленню деталей було встановлено, що станом на 31.12.2014 р. дільницею цеху 007 замість 10 комплектів деталей виготовлено лише 1 комплект та зроблено деякі заготівки. 12.01.2015 року було відібрано письмові пояснення, з якого зроблено висновок, про вину ОСОБА_4, оскільки він неефективно керував виробничою діяльністю дільниці, не координував роботу майстра та фрезерувальників, неправильно розподілив роботи і недоцільно використав працівників та робочий час. У зв'язку з цим до позивача було застосовано друге за рік дисциплінарне стягнення - звільнення (наказ № 25к від 21.01.2015 року) на підставі п.3 ст.40 КЗпП України.

Провіряючи ці обставини, суд встановив, що, оскільки вакансія інженера-технолога на дільниці не була заміщена, як і диспетчера, обрахунок матеріалу проводив сам позивач і 30.12.2014 року він підготував заяву на матеріал, який потрібно було привезти після погодження заявки з вул.Конюшинної у м.Львові, на що слід було витратити близько одного робочого дня.

Однак, працівники відділу головного технолога ОСОБА_7 і ОСОБА_8 прийняли рішення і внесли зміни в службову записку - зменшили товщину металу і відповідно деталі, щоб використати матеріал, який був в наявності на дільниці.

Відтак, близько 11.30-12.00 год. 30.12.2014 року позивач дав команду підпорядкованим йому працівникам на початок робіт.

Ці обставини підтвердив свідок ОСОБА_6 - начальника цеху 007.

На дільниці під керівництвом ОСОБА_4 на той час працювало двоє майстрів ОСОБА_5 і ОСОБА_9, які виконували розкрой матеріалу на інструменті, який є лише один на заводі - газорізці. Фрезерувальник ОСОБА_10 виготовляв заготовки. Другий фрезерувальник ОСОБА_11 29 і 30 грудня 2014 року був зайнятий виготовленням деталі дуги по аналогічному замоленню. Позивач пропонував начальнику цеху ОСОБА_6 зняти ОСОБА_11 з цього завдання, однак той заперечив, наполіг на завершенні виготовлення дуги, що останній підтвердив у судовому засіданні.

Таким чином 31.12.2014 року фрезерувальник ОСОБА_11 приступив до виконання завдання з виготовлення заготовок для пристрою термообробки.

На кінець робочого дня 30.12.2014 року було виготовлено 1 комплект (4 заготовки) та передано їх в цех № 40.

Згідно вказівки начальника цеху ОСОБА_6 робота дільниці була відновлена 12.01.2015 року, в той же день до робіт державного замовлення був залучений ще один фрезерувальник, який знаходився в розпорядженні ОСОБА_6, і до кінця дня всі заготовки були готові і передані в цех № 40.

Встановлені в судовому засіданні обставини справи відповідають обставинам, наведеним позивачем в письмових поясненнях на ім'я директора підприємства ОСОБА_12 від 12.01.2015 року.

Враховуючи наведені обставини, представлені сторонами розрахунки часу, необхідного для виготовлення заготовок на деталі, беручи до уваги показання свідка ОСОБА_6, що часу на виконання дільницею ОСОБА_4 завдання було технологічно і фізично мало, суд прийшов до правильного висновку, що позивач належно виконував покладені на нього обов'язки з організації роботи дільниці щодо виконання завдання згідно службової записки №811-729 від 26.12.2014 року.

Тому суд обґрунтовано задовольнив позов про скасування наказу № 25к від 21.01.2015 року та поновив позивача на роботі.

При цьому суд врахував і те, що жоден інший працівник заводу не був притягнутий до дисциплінарної відповідальності в зв'язку з вказаними обставинами.

З огляду на вказані та досліджені судом обставини не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на те, що не надано жодної оцінки таким доказам як «розрахунок часу для виготовлення заготовок на деталі» та довідці №811-652 від 17.03.2015 року, у яких на підставі спеціальної літератури, а не голослівно, як у позивача, розраховано сумарний час виконання операцій 10 комплектів деталей, який складає 26,41 годин та що при нескладних підрахунок виходить, що при 8-ми годинному робочому дню одному фрезерувальнику на виготовлення 10 комплектів деталей потрібно затратити 3-и робочі зміни.

Судова колегія враховує при цьому те, що допитаний судом в якості свідка начальник цеху ОСОБА_6 переконливо пояснив конкретні обставини про те, що часу на виконання дільницею ОСОБА_4 вказаного завдання було технологічно і фізично мало.

З прослуханого технічного запису судового засідання 29.09.2015 року вбачається, що свідок давав пояснення понад 45 хв. та детально пояснив вказані обставини.

Представник апелянта в засіданні судової колегії не представила жодних доказів на спростування вказаних показань свідка в підпорядкуванні якого перебуває ОСОБА_4

З врахуванням наведеного судова колегія прийшла до висновку, що відповідачем належно не враховувались при звільненні позивача відсутність заподіяної шкоди, обставини, за яких вчинено проступок, як і попередня його робота.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду в цій частині рішення, такі не ґрунтуються на законі спростовуються вищенаведеним.

Отже, висновки суду в цій частині рішення відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення в цій частині немає.

В зв'язку з поновленням позивача на роботі, з відповідача на користь ОСОБА_4 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу з з 22.01.2015 року по день ухвалення рішення у справі, що складає 195 робочих днів, що становить 28144,35 грн. (3063,34 + 3142,97 : 43 = 144,33 х 195).

Однак при цьому не враховано, що 22.01.2015 року позивач працював та отримав зарплату при звільненні за цей день.

В апеляційній скарзі вказано, що при ухваленні рішення суд допустився помилки у даті поновлення позивача на роботі, оскільки 22.01.2015 року був його останній робочий день і за цей день позивач отримав заробітну плату, а тому розрахунок середнього заробітку наведений судом невірний.

Судова колегія прийшла до висновку, що ці посилання обґрунтовані довідкою №085 від 17.03.2015 року (а.с.36), а тому слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.01.2015 року по день ухвалення рішення у справі, що складає 194 робочих днів. Отже рішення суду в цій частині слід змінити та стягнути 28000,02 грн. ( 144,33 х 194 = 28000,02 ) заробітної плати за час вимушеного прогулу з 23 січня 2015 року по 02 листопада 2015 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд не вирахував компенсацію 19 днів невикористаної щорічної відпустки в сумі 2023,31 грн. і ця сума за час вимушеного прогулу з 23.01. 2015 року по 02.11.2015 року за 194 робочі дні вимушеного прогулу становитиме 25976,31 грн., судова колегія вважає безпідставними, оскільки це спростовано роз'ясненнями, які є в листі Міністерства праці та соціальної політики № 1/06/186-09 від 8.01.2009 року «Щодо права підприємства стягнути з поновленого на роботі за рішенням суду працівника вихідну допомогу, яка була виплачена йому при звільненні, і грошову компенсацію за невикористану відпустку».

Так у вказаному листі зазначено, що законодавством про працю України не передбачено повернення працівником грошової компенсації за всі невикористані ним дні щорічної відпустки в разі поновлення його на роботі.

Саме на це посилається представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 у засіданні судової колегії.

Отже рішення суду в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу слід змінити та стягнути з відповідача на користь позивача 28000,02 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу з 23 січня 2015 року по 02 листопада 2015 року, з урахуванням відрахованого податку з доходів громадян та інших обов'язкових відрахувань до спеціальних фондів, які підлягають відрахуванню бухгалтерією підприємства при виплаті позивачу, а врешті рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» - задовольнити частково.

Рішення Залізничний районного суду м. Львова від 02 листопада 2015 року в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу- змінити.

Стягнути з Державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на користь ОСОБА_4 28000,02 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу з 23 січня 2015 року по 02 листопада 2015 року, з урахуванням відрахованого податку з доходів громадян та інших обов'язкових відрахувань до спеціальних фондів, які підлягають відрахуванню бухгалтерією підприємства при виплаті позивачу.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г. Савуляк Р.В.