УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Актив-Банк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Актив-Банк» Шевченка Олександра Володимировича про визнання права на погашення заборгованості за рахунок предмета застави, зобов'язання списати з депозитного рахунку грошові кошти стягнення коштів,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати за ним право на погашення заборгованості за кредитним договором від 26 червня 2012 року № 0626/01 за рахунок предмета застави за договором застави від 26 червня 2012 року № 0626/01/8-1;

- зобов'язати публічне акціонерне товариство «Комерційний Банк «Актив-Банк» (далі - ПАТ «КБ «Актив-Банк») в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» Шевченка О.В. списати з депозитного рахунку, відкритого в ПАТ «КБ «Актив-Банк» за договором строкового банківського вкладу від 26 червня 2012 року № 37-0626/02Ф, грошові кошти в рахунок повного погашення заборгованості за користування кредитом;

- стягнути з відповідача на його користь кошти, що є предметом договору депозиту, у розмірі 169 989 грн 04 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26 червня 2012 року між ним та ПАТ «КБ «Актив-Банк» було укладено кредитний договір № 0626/01, відповідно до умов якого банк надав йому кредит в сумі 1 293 000 грн, та цього ж дня між ними було укладено договір строкового банківського вкладу № 37-0626/02Ф на суму 1 400 000 грн, у якому вони у договірному порядку встановили дату повернення вищевказаного кредиту та депозиту, а саме - 26 червня 2014 року.

Позивач вказав, що способом забезпечення кредитних зобов'язань стало укладення договору застави майнових прав на депозитний вклад від 26 червня 2012 року № 37-0626/02Ф.

Посилаючись на те, що у зв'язку із прийняттям рішення виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 грудня 2014 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Актив-Банк» на підставі постанови Правління НБУ від 23 грудня 2014 року № 838 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк», банк порушує його договірні права за вищевказаними кредитним, депозитним договорами та договором застави, ухиляючись від виконання списання боргу за рахунок предмета застави або повернення суми банківського вкладу на його вимогу, просив позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 рокув задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Актив-Банк» на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею36 вказаного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідноз пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, з висновком якого погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що відносно ПАТ «КБ «Актив-Банк» на підставі постанови Правління НБУ від 02 вересня 2014 року № 545 «Про віднесення ПАТ «КБ «Актив-Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 вересня 2014 року № 79 про запровадження тимчасової адміністрації, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку, що його діяльність регулюється Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із чим наявні підстави для відмови у задоволенні позову.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині рішень та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана