У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 року м. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Попович О.В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 19 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від

25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ в натурі домоволодіння, припинення права спільної часткової власності, стягнення компенсації,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернувся до суду із указаним позовом, мотивуючи його тим, що приватний будинок АДРЕСА_1 поділений на дві квартири, одна з яких належить позивачу, а інша відповідачці.

Право власності на житловий будинок було набуто позивачем в порядку спадкування після померлої матері, якій належали 27/50 частин вказаного будинку на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від

11 грудня 1989 року та додаткового рішення Шевченківського районного суду

м. Києва від 12 лютого 1992 року. Вказаними судовими рішеннями також було визначено право власності на іншу частину будинку: 39/100 частини будинку належало ОСОБА_4, 7/100 - ОСОБА_5 Правовими підставами набуття права власності на 46/100 частини будинку відповідачки є договір дарування від

01 червня 2006 року.

Позивач зазначив, що у 2014 році Шевченківським районним судом

м. Києва розглядалась справа щодо прибудови до частини будинку, стосовно якої суд ухвалив рішення 01 жовтня 2014 року, за яким право власності на прибудову (літери «а-2» та «а-3» на плані технічного паспорту) визнано за

ОСОБА_3

Разом з тим, площі приміщення, яке займає відповідач, поза площами прибудови, не відповідають тим часткам, які визначені судом у 1989 році -

46/100 відповідачу та 54/100 позивачу, в той час як у фактичному користуванні відповідачки знаходиться 38,4 кв. м замість 34,178 кв. м, що становить

46/100 від загальної площі. Отже, фактична площа приміщень ОСОБА_2 менша від належної 54/100 на 5,944 кв. м, а тому позивач вважає, що йому повинно бути виділене додатково в натурі приміщення, яке знаходиться у користуванні відповідача площею 5,944 кв. м. Найбільш відповідним до цієї площі є приміщення - коридор «2-4» площею 7,6 кв. м, який на 1,656 кв. м перевищує належну йому частку, у зв'язку з чим позивач зобов'язався сплатити відповідачу відповідну грошову компенсацію.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати право власності та поділити в натурі домоволодіння АДРЕСА_1 між співвласниками, відповідно до їх часток у спільному майні, а саме: 54/100 ОСОБА_2: 1-1 кухня площею 8,5 кв. м, 1-2 ванна площею 2,0 кв. м, 1-3 житлова площею 8,8 кв. м,

1-11 житлова площею 16,6 кв. м, 2-4 коридор площею 7,6 кв. м, з урахуванням надвірних будівель та споруд: 1/2 сараю «Б», льох «Б», гараж «Е», вбиральня «Г», 1/2 споруд; 46/100 ОСОБА_3: 2-5 житлова площею 17,3 кв. м, 2-6 житлова площею 13,5 кв. м з урахуванням надвірних будівель та споруд 1/2 сараю «Б», гараж «Ж», 1/2 споруд; припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на домоволодіння по АДРЕСА_1 стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 компенсацію у розмірі 2 932 грн за виділення в натурі додаткового приміщення; стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2062 грн 20 коп. судових витрат в рахунок компенсації за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва

від 19 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду

м. Києва від 25 листопада 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, скаржник просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 1 статті 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ознайомившись із змістом касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обставини на які посилається позивач, зокрема щодо користування ним меншою частиною площі, ніж передбачено його ідеальною часткою, не знайшли свого підтвердження, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах.

Суди вірно визначилися з характером спірних правовідносин, що виникли між сторонами, надали їм належну правову оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, судами встановлено, що позивач користується в будинку

АДРЕСА_1 квартирою НОМЕР_1 яка належала

ОСОБА_6, а зараз належить її синові - позивачу ОСОБА_2 і складається з наступних приміщень: 1-1 - кухня площею 8, 5 кв. м з погребом, 1-2 ванна площею 2, 0 кв. м, 1-3 - житлова кімната площею 8, 8 кв. м, 1-4 житлова кімната площею 16, 6 кв. м.

Наведене свідчить про те, що у квартирі № 1 жодних прибудов, перебудов чи перепланувань здійснено не було.

В той же час, квартира АДРЕСА_1 в

м. Києві, якою наданий час володіє і користується відповідач - ОСОБА_3, була збільшена за рахунок спірних прибудов. На даний час квартира

НОМЕР_2 складається з наступних приміщень: 2-1 - тамбур площею 3,0 кв. м, 2-2 - коридор площею 3,0 кв. м, 2-3 - житлова кімната площею 20, 1 кв. м, 2-4 - коридор площею 7,6 кв. м, 2-5 - житлова кімната площею 17,3 кв. м, 2-6 - житлова кімната площею 13, 5 кв. м, 2-7 - кухня площею 11,0 кв. м, 2-8 - санвузол площею 2, 3 кв. м.

Кожна з житлових квартир в будинку облаштована для ізольованого користування, має самостійний вхід (вихід) на прилеглу земельну ділянку. Загальна земельна ділянка розділена між співвласниками на дві частини, які відокремлені одна від одної цегляним парканом.

Перелік приміщень, які знаходяться в користуванні позивача, їх нумерація та площа повністю збігаються з переліком приміщень, виділених матері останнього - ОСОБА_7 за рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11 грудня 1989 року, а збільшення площі займаних відповідачкою приміщень відбулось не в результаті зменшення займаних площ позивачем, а в результаті добудови та збільшення площі приміщень попереднім власником ОСОБА_8 в установленому законодавством порядку.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів попередніх інстанцій та не викликають необхідності в їх перевірці.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись ст. п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и л а:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 19 листопада 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від

25 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ в натурі домоволодіння, припинення права спільної часткової власності, стягнення компенсації, відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Попович