Олевський районний суд Житомирської області
Справа № 287/65/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року м. Олевськ

Олевський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого-судді Ковальчука М.В.

секретаря Дворак Г.П.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Олевській хлібозавод» про зміну підстави звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2015 року позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ПАТ «Олевський хлібозавод» про зміну підстави звільнення, стягнення середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 20.08.2012 року вони були прийняті на роботу в ПАТ «Олевський хлібозавод», де пропрацювали на посадах продавців в магазині «Хліб» за адресою м. Олевськ, вул.. Промислова 1а, Житомирської області. 05.05.2014 року на підставі статті 38 КЗпП ними були написані добровільно заяви на звільнення із займаних посад за власним бажанням. Останнім робочим днем ОСОБА_1 визначено 19.05.2014 року, а ОСОБА_2 17.05.2014 року. Однак наказом № 113-к від 27.06.2014 року позивачів було звільнено на підставі ч. 2 ст. 41 КЗпП України у зв'язку з втратою довіри з боку власника. Позивачі не погодились із зазначеною у наказі підставою звільнення, оскільки, працюючи на посадах у відповідача не мали зауважень до виконання своїх службових обов'язків з боку керівництва. Проте голова правління товариства звинуватив позивачів в заподіянні збитків товариству відповідно до інвентаризаційних описів та порівняльних відомостях від 06.11.2013 року та 02.06.2014 року згідно яких у позивачів було виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей в сумі 63810,14 гривень що і стало підставою для втрати довіри до їх з боку власника. Крім того, позивачі не можуть влаштуватись на роботу оскільки інші роботодавці відмовляють в прийнятті їх на роботу в звязку з підставою їх звільнення з останнього місця роботи. У зв'язку з такими подіями позивачі мали погане самопочуття яке виразилось у затяжному стресі, ОСОБА_2 втрати свідомості, що змусило викликати швидку у ОСОБА_1 погіршивсь стан здоровя зявилось відчуття постійної тривоги, хвилювання, нервові розлади, безсоння, психологічні стреси, що зумовило вживання антидепресанти. Позивачі вважають звільнення з таких підстав незаконним тому вважають за необхідне внести зміни до наказу № 113-к від 27.06.2014 щодо підстав її звільнення та вважати такою підставою не п. 2 ст. 41 КЗпП України, а ст. 38 КЗпП України, як було зазначено в їхніх заявах про звільнення за власним бажанням від 05.05.2014 року. Позивачі просять стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 9149,35 грн. та ОСОБА_1 9500,33 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу; на користь ОСОБА_2 4499,49 грн. ОСОБА_1 5301, 24 грн. витрати на лікування; на користь позивачів моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. кожній та по 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

В ході судового засідання представник позивачів подав уточнюючу позовну заяву в якій уточнив вимоги позивачів і зазначив, що відповідачем не доведена обставина недостачі товарно-матеріальних цінностей в розмірі 63810,14 грн. на підставі інвентаризаційних описів та порівняльних відомостях, що підтверджується рішенням Олевського районного суду Житомирської області від 04.12.2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Олевський хлібозавод» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди та судових витрат яким було відмовлено в позові за безпідставністю. Тому і звільнення за п.2 ст. 41 КЗпПУ є незаконним, оскільки відповідачем було порушено умови та порядок звільнення і збільшив позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якій просив стягнути на користь ОСОБА_2-35316,27 та ОСОБА_1 38488,77.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні проти позову заперечують, просять відмовити у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що внаслідок зловживань позивачів, товариство має нестачу товарно-матеріальних цінностей, що підтверджується висновком спеціаліста ЖВ КНДІСЕ ОСОБА_3. Зазначив, що трудові правовідносини позивачів з ПАТ «Олевський хлібозавод» на посадах продавців, мають ознаки тривалих та безперервних, а відтак укладений з позивачами договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, діє до припинення трудових відносин між сторонами. Враховуючи, що до обов'язків продавців входить, збереження ввіреного їм майна, грошових коштів, тому виявлені зловживання позивачами яке спричинило втрату майна товариством та коштів дають підстави для звільнення їх з роботи у зв'язку із втратою довіри за п. 2 ст. 41 КЗпП України. Серед іншого зазначив про пропущення позивачами строку позовної давності та невідповідності волевиявлення позивачів про звільнення за власним бажанням заявленим позовним вимогам.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та докази які знаходяться в матеріалах справи, вважає в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного.

Ст. 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є трудова книжка. З трудових книжок слідує, що 20 серпня 2012 року позивачі ОСОБА_1М та ОСОБА_2 були прийняті на посади продавців (а.с.245,246) в магазин «Хліб», який належить ПАТ «Олевському хлібозаводу», за адресою м. Олевськ, вул.. Промислова 1а, Житомирської області, що вказує на те що позивачи, безпосередньо обслуговували грошові та товарні цінності переданні їм відповідачем, для виконання своїх трудових обовязків..

05 травня 2014 року позивачі ОСОБА_1М та ОСОБА_2, перебуваючи в трудових відносинах з роботодавцем написали на ім'я директора ПАТ «Олевського хлібозаводу» ОСОБА_4 заяви про звільнення з займаних посад без зазначення дати звільнення за власним бажанням тобто за ст..38 КЗпП України. (а.с. 11,12).

Відповідно до наказу № 113-к від 27 червня 2014 року позивачі ОСОБА_1М та ОСОБА_2 звільнені з посад продавців 27 червня 2014 року за згодою профспілкового комітету (протокол №3 від 26.06.2014 року) за дії, які дають підстави до втрати довіри з боку власника, згідно з п. 2 ст. 41 КЗпП України з проведеним розрахунком та виплатою грошових компенсацій за невикористані відпустки за період роботи з 20.08.2012 року по день звільнення основної тривалістю 45 днів та додаткової 5 днів (а.с. 10).

Підставою звільнення є недостача товарно-матеріальних цінностей та грошових залишків за період з 20.02.2013 року по 02.06.2014 рік.

Позивачі були ознайомлені з наказом від 27.06.2014 року в день звільнення в це й же день був проведений розрахунок та видані трудові книжки. Дані обставини підтвердились сторонами в ході судового засідання.

За змістом пункту 2 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

За наказом ПАТ «Хлібозаводу» №342-к від 06.11.2013 року було проведено інвентаризацію товарно-грошових залишків у магазині «Хліб», за підсумком проведеної ревізії було виявлено недостачу в сумі 2720,50 грн. що відображається у порівняльній відомості результату інвентаризації товарів, матеріалів, тари і грошових коштів торгівлі, з якою позивачі погодились. (а.с.172).

Також 02.06.2014 року було проведено інвентаризацію товарно-грошових залишків у магазині «Хліб», за підсумком проведеної ревізії було виявлено недостачу в сумі 61089,64 грн., якій був переданий позивачам з матеріальними цінностями для виконання трудових обовязків, що відображається у порівняльній відомості результату інвентаризації товарів, матеріалів, тари і грошових коштів торгівлі (а.с.155).

Порівняльну відомість від 06.11.2013 року складені з участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 яка ними ж і підписана. Відомість від 02.06.2014 року була також складена з участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однак вони відмовились її підписувати, претензії по документам не були заявлені про що був складений акт від 06.06.2014 року (а.с.156), ці обставини вказують на те, що позивачі станом на 02.06.2014 року перебували з відповідачем у трудових правовідносинах, оскільки у них були ключі від магазину і вони приймали участь у ревізії.

Обставини нестачі підтверджується і висновком судово-економічної експертизи від 26.06.2015 року з якого слідує, що мала місце недостача товарно-матеріальних цінностей в магазині «Хліб» у м. Олевськ за період з 20.02.2013 по 02.06.2014 рік в розмірі на 06.11.2013 року 3459,78 грн. на 02.06.2014 в розмірі 63424,98 грн. в якому працювали продавцями позивачі(а.с.221)

Зазначені обставини вказують про те, що позивачи за умовами трудового договору безпосередньо обслуговувала грошові цінності, здійснювала зберігання товарних цінностей, їх реалізацію, приймання та видачу грошових коштів; власником був укладений з ними договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Позивачі зазначали, що відповідачем не доведена обставина недостачі товарно-матеріальних цінностей в розмірі 63810,14 грн. посилаючись на рішення Олевського районного суду Житомирської області від 04.12.2014 року, відповідно до якого Публічному акціонерному товариству «Олевський хлібозавод» було відмовлено щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 63424,98 грн. з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за безпідставністю (а.с.13-14)

Однак з висновками позивачів неможна погодитись, оскільки дотримуючись ст.61 ЦПК України, якою передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи щодо якої встановлено ці обставини, суд зазначає, що рішення Олевського районного суду Житомирської області від 04.12.2014 року не бере до уваги оскільки воно не набрало законної сили в звязку з його скасуванням та ухваленням нового рішення Апеляційним судом Житомирської області від 15.03.2016 року відповідно до якого позовні вимоги ПАТ «Олевський хлібозавод» частково задоволені та стягнута майнова шкода з ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Отже, з обставин, якими позивачи обґрунтовують свої позовні вимоги, та з матеріалів справи вбачається, що характерним способом захисту їх порушених прав є такий спосіб, як визнання неправильним чи таким, що не відповідає чинному законодавству наказ формулювання причин звільнення.

Разом з тим, заявлена вимога позивачів про зміну формулювання підстав звільнення в наказі № 113-к від 27.06.2014 з п. 2 ст. 41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України у відповідності до поданої 05.05.2014 року заяви про звільнення за власним бажанням не може вважатись судом законною підставою розірвання трудового договору, оскільки дотримуючись ч.2 ст.38 яка передбачає, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі після спливу 2-х тижневого строку від написання заяви про звільнення, не наполягали на своєму звільненні, виходили на роботу про що свідчить складений акт від 06.06.2014 року про, те що продавці магазину «Хліб» ОСОБА_2 та ОСОБА_1 приймали участь у ревізії 02.06.2014 року, з продавцями зроблено звірку по товарно- грошовим звітам за період з 06.11.2013 року по 02.06.2014 року, у них знаходились ключі від магазину, які до ревізії вони не передали так і не передавали товарно-матеріальні цінності, після спливу двох тижнів відповідачем не було запрошено інших працівників на їхні посади, а тому дія трудового договору між позивачами та відповідачем була продовжена.

Звільнення позивачів за ст..38 КЗпП України це не обовязок роботодавця а його право і ці обставини підтверджується розясненнями, які містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 де зазначено, що якщо після закінчення строку попередження трудовий договір не був розірваний і працівник не наполягає на звільненні, дія трудового договору вважається продовженою.

І в своїй позовній заяві і в судовому засіданні позивачі та їх представник не заперечували стосовно того, що між ними та відповідачем тривали трудові правовідносин до 27.06.2014 року.

Відповідно до ст. 61 ЦПК обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були правомірно звільнені з роботи згідно п. 2 ст. 41 КЗпП України, тому відсутні підстави для зміни підстави звільнення, а решта вимог за даним позовом стягнення середнього заробітку та моральної є похідними від основної вимоги, а тому вони до задоволення не підлягають,

Враховуючи встановлені обставини справи, характер спірних правовідносин та межі заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в обраний позивачем спосіб захисту порушеного права задоволенню не підлягають.

Керуючись вимогами ст. ст. 10, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Олевській хлібозавод» про зміну підстави звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної відмовити.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись 25 березня 2016 року.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Житомирської області через Олевський районний суд Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_5