Справа № 182/7577/15-ц
Провадження № 2/0182/716/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17.06.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Шестакової З.С.

при секретарі - Пометій Є.Т.

за участю: позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, суд

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом про виселення ОСОБА_2 з житлового будинку № 6 за адресою: Дніпропетровська обл., Нікопольський район, с. Покровське, вул. Дзержинського, та зняти його з реєстрації за вказаною адресою.

Свої вимоги мотивує тим, що житловий будинок № 6 по вул. Дзержинського у с. Покровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області належить йому на праві власності на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 25 жовтня 1989 року.

Відповідач доводиться йому сином, зареєстрований та проживає у даному будинку, ніякого права власності у нього не має, однак створює позивачу умови неможливі для проживання. Відповідач зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, часто влаштовує сварки, принижує та ображає позивача, а також руйнує будинок.

Позивач неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявою про злочин з боку ОСОБА_2

Усі його намагання відновити нормальний спосіб життя та пропозиції до відповідача припинити створювати позивачеві неможливі умови для спільного проживання не знайшли підтримки. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник позовні вимоги ОСОБА_1 не визнали та вважають їх безпідставними. Житловий будинок за вказаною адресою дійсно належить на праві власності позивачеві, однак відповідач зареєстрований у цьому будинку, постійно в ньому проживає та іншого житла не має.

Відповідач вважає, що він не створює умови неможливі для спільного проживання з батьком та не руйнує будинок. Він є інвалідом 3 групи, алкогольними напоями не зловживає. Сварки між ними почалися після того, як відповідач одружився. ОСОБА_1 його дружина не сподобалася та він почав забороняти їй приходити до будинку.

За час спільного проживання з дружиною за вказаною адресою відповідач за згодою батька зробив ремонт у будинку, переобладнав нежитлову кімнату під житлову, встановив газове опалення, нові ворота.

Дійсно позивач викликав працівників міліції, однак вони ніяких порушень правил спільного проживання не встановили.

Оскільки житловий будинок № 6 по вул. Дзержинського у с. Покровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області є його єдиним житлом, він законно займає його та постійно користується ним, іншого житла у нього немає, ОСОБА_2 просив суд в позові ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд дійшов до наступного висновку.

У судовому засіданні встановлено, що власником житлового будинку № 6 по вул. Дзержинського у с. Покровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області та земельної ділянки за вказаною адресою є ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Покровської сільської ради 25 жовтня 1989 року на підставі рішення Нікопольської районної ради народних депутатів № 39 від 24 лютого 1989 року (а.с.5).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у житловому будинку № 6 по вул. Дзержинського у с. Покровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області з 03 березня 2006 року як член сімї власника будинку ОСОБА_1

Отже, відповідач ОСОБА_2 законно займає та користується вказаним житловим будинком. Іншого житла він не має.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Однак, як зазначено в статті 13 частини 3 Конституції України, власність зобовязує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству.

Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

До того ж, зміст положення частини 4 статті 319 ЦК України про те, що власність зобовязує, яке має більш загальний характер, фактично розкривається через закріплений у наступній частині цієї статті принцип, що забороняє власникові використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50)

Розглядаючи дані позовні вимоги, суд враховує інтереси сторін та на підставі вище встановленого вважає, що позбавлення ОСОБА_2 права користування будинком № 6 по вул. Дзержинського у с. Покровське, Нікопольського району, Дніпропетровської області, порушить баланс між інтересами відповідача у збереженні права користування будинком та інтересами власника у позбавленні права користування будинком. Тому, суд враховує доводи ОСОБА_2 про те, що він протягом тривалого часу добросовісно користується будинком, іншого житла він не має, є інвалідом 3 групи, а у випадку позбавлення його права користування житлом з підстав, які вказав позивач, він фактично стане безпритульним, що порушує його право на житло.

Суд не може взяти до уваги доводи позивача про застосування судом під час вирішення питання про зняття відповідача з реєстраційного обліку та позбавлення його права користування будинком норми статті 116 ЖК УРСР з наступних підстав.

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Частина перша статті 116 ЖК УРСР передбачає виселення на вимогу наймодавця без надання громадянам іншого житлового приміщення у разі, якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

У судовому засіданні позивач не довів той факт, що відповідач систематично руйнує житловий будинок, або систематично порушує правила співжиття, чим створює йому неможливі умови для спільного проживання.

Дійсно ОСОБА_1 письмово звертався протягом 2014-2015 року до Нікопольського ВП ГУНП з приводу вчинення сином ОСОБА_2 сварок. Однак під час перевірки дані факти не знайшли свого підтвердження, що підтверджується висновками про результати розгляду звернення від 04 вересня 2014 року, 29 вересня 2015 року та 17 листопада 2015 року (а.с.20-23).

На запит суду сільській голова Покровської сільської ради також повідомив суд про те, що ОСОБА_1 звертався до сільської ради з усною скаргою на свого сина ОСОБА_2 з приводу непорозуміння один з одним. Була проведена бесіда окремо з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.24).

З аналізу норми статті 116 ЖК УРСР суд вважає, що таке звернення ОСОБА_1 до сільської ради не свідчить про наявність підстав, які необхідні для виселення ОСОБА_2 без надання йому іншого житла.

У судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які дали аналогічні пояснення та суду показали, що вони не бачили щоб ОСОБА_2 вчиняв сварки з батьком або створював ОСОБА_1 неможливі умови для проживання.

При цьому свідок ОСОБА_4 показала, що ОСОБА_2 доводиться їй чоловіком, вони частково зробили ремонт за згодою батька ОСОБА_1 у житловому будинку, здійснили переобладнання та облаштували одну нежитлову кімнату під житлову; поміняли газовий котел, встановили нові ворота. Позивач не бажав щоб вона проживала разом з чоловіком, тому між ними іноді виникали непорозуміння.

До того ж, за місцем проживання відповідач характеризується позитивно (а.с.47).

Суд не може взяти до уваги акт, складений сусідами 08 листопада 2015 року (а.с.16,17), оскільки він належним чином не завірений.

Показання свідка ОСОБА_7 також не свідчать про систематичне порушення відповідачем правил спільного проживання.

Відповідно до вимог частини першої статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час доказів, які б доводили позовні вимоги позивача та спростовували заперечення відповідача ОСОБА_2, позивачем суду не надано.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить висновку, що ОСОБА_1 розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Інших підстав, передбачених ЖК УРСР для позбавлення права на житло відповідача, судом не встановлено.

Враховуючи те, що відповідно до вимог частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 щодо виселення ОСОБА_2 з житлового будинку без надання іншого житла необґрунтовані та не підлягають задоволенню.

З цих самих підстав суд також знаходить необґрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1. щодо зняття відповідача з місця реєстрації, оскільки вирішення зазначеного питання залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України).

З урахуванням викладених обставин та керуючись статтями 10, 11, 57, 60, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК, 116 ЖК УРСР, частиною 4 статті 319 ЦК України, статтями 47, 13 ч. 3 Конституції України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, - відмовити.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. У разі, якщо рішення було ухвалене без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: ОСОБА_8