АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Міцнея В.Ф.

секретар: Скакун К.В.

за участю: позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року, -

ВСТАНОВИЛА :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що рішенням 9 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 16 червня 2011 року № 1188 передано у власність ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1000га по вул. Нагірній, 44 в м.Чернівці для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 серпня 2013 року кожному співвласнику передано у власність по 1/3 частці зазначеної земельної ділянки, а також визначено порядок користування земельною ділянкою.

Вказувала на те, що 29 квітня 2014 року ОСОБА_6 подарувала їй 1/3 частину вказаної земельної ділянки, на території якої відповідачі незаконно та

________

22-ц/794/1270/16 р. Головуючий у 1-й інстанції: Гончарова І.М.

Категорія: 47 Доповідач Литвинюк І.М.

самовільно збудували камяну споруду, не маючи на це згоду жодного із співвласників та дозволів відповідних органів влади.

Також без її згоди на її земельній ділянці було зроблено насип із будівельного сміття та побудовано стіну. Відповідач ОСОБА_3 поклав ворота для власного користування та обгородив це все сіткою.

З урахуванням уточнених позовних вимог просила зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знести самовільно зведену нежитлову споруду (сарай), яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Нагірна, 44 на території користування земельною ділянкою ОСОБА_1; зобовязати ОСОБА_4 та ОСОБА_3 повернути земельну ділянку в первинний стан, а саме, знести насип та побудовану стінку, яка знаходиться за зазначеною адресою на території користування земельною ділянкою позивачки; зобовязати ОСОБА_3 розчистити дану земельну ділянку від шиферу в кількості 8 листів розміром 173 см.х115 см. та купи гравію; зобовязати ОСОБА_3 знести огорожу (сітку довжиною 22 метри із стовпами, на яких вона тримається), що знаходиться на земельній ділянці по вул. Нагірній, 44 в м. Чернівці, яка знаходиться в користуванні власника ОСОБА_1.

Рішенням Шевченкіського районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зобовязано ОСОБА_3 розчистити земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: м. Чернівці вул. Нагірна, 44, якою користується власник ОСОБА_1, від шиферу в кількості 8 листів розміром 173 см х115 см та купи гравію.

Зобовязано ОСОБА_3 знести огорожу (сітку довжиною 22 метри із стовпами, на яких вона тримається), що знаходиться на земельній ділянці по вул. Нагірній, 44 в м. Чернівці, яка знаходиться в користуванні власника ОСОБА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, та таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що неповними та недоведеними зясуваннями обставин, що мають значення для справи, також є той факт, що предмет позову є протизсувними спорудами, що суперечить чинному законодавству. Відповідачі на її земельній ділянці незаконно та самовільно збудували камяну споруду, зроблений насип та побудовано стінку, а тому просить її знести на повернути її земельну ділянку в первинний стан.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що на підставі рішення 9 сесії 6 скликання Чернівецької міської ради від 16 червня 2011 року № 1188 ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 є власниками земельної ділянки площею 0,1000 га по вул. Нагірній, 44 в м.Чернівці для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. 16 вересня 2011 року на вказану земельну ділянку на імя ОСОБА_3 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №826056.

Згідно з рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 серпня 2013 року припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану по вул. Нагірній, 44 в м. Чернівці, визначено, що частки між співвласниками становлять по 1/3 за кожним та припинено право спільної сумісної власності на це майно. Також встановлений порядок користування земельною ділянкою.

Як вбачається з матеріалів справи, 29 квітня 2014 року ОСОБА_6 подарувала позивачці ОСОБА_1 1/3 частину земельної ділянки, що розташована по вул. Нагірній, 44 в м. Чернівці. Відповідач ОСОБА_3 є співвласником цієї ж земельної ділянки і йому належить також 1/3 її частина.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що на частині земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 з 29 квітня 2014 року, знаходяться будівельні матеріали, що належать ОСОБА_3 8 листів шиферу, купа гравію, встановлена огорожа у вигляді металевої сітки, яка тримається на 22 стовпах, і дані обставини не заперечувались сторонами. Оскільки ОСОБА_1 не доведено, що знесення сараю та стіни, які були збудовані, зі слів відповідачів, ще в 1993 році як протизсувні споруди, буде небезпечним для майна суміжного співвласника ОСОБА_4, а також інших співвласників земельної ділянки № 44 по вул. Нагірній в м.Чернівці, в задоволенні цих вимог судом першої інстанції відмовлено.

Однак колегія суддів апеляційного суду повністю погодись не може з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Згідно з наведеними процесуальними нормами, рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року переглядається колегією суддів в межах доводів апеляційної скарги в частині позовних вимог, в задоволенні яких судом відмовлено.

Відповідно до ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що спірні споруда (сарай) та стінка, які знаходяться за адресою: м. Чернівці, вул. Нагірна, 44, - це побудовані підтримуючі протизсувні споруди, є безпідставними, оскільки не підтверджуються жодним наявним в матеріалах справи доказом.

Також безпідставними є посилання в рішенні суду на те, що розташована на межі суміжних земельних ділянок стіна є самочинною спорудою, оскільки відповідно до «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24 травня 2001 року, правовий режим «самочинної будівлі», встановлений ст. 376 ЦК України, на вказану споруду не розповсюджується.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (про зобовязання ОСОБА_4 та ОСОБА_3 знести самовільно зведену нежитлову споруду (сарай), повернути земельну ділянку в первинний стан, а саме, знести насип та побудовану стінку) з підстав недоведеності тих обставин, що знесення цих споруд буде небезпечним для майна суміжних землекористувачів, такою, що не ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до ст.ст. 316, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом.

За приписами ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Права власників земельних ділянок визначені законодавцем у ст. 90 ЗК України. Відповідно до вказаної правової норми власники земельних ділянок, зокрема, мають право: самостійно господарювати на землі; споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

За правилами ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані: забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства.

Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що на земельній ділянці, порядок користування якою визначено за рішенням суду і виділено в користування ОСОБА_6, знаходиться самочинна споруда, насип та побудована стінка. Однак позивачка не надала суду доказів, що ці споруди знаходяться саме на земельній ділянці, якою відповідно до рішення суду користувалася ОСОБА_6.

Крім того, як встановлено судом, спірні споруди - сарай та бетонна стіна, були побудовані попередніми співвласниками ще до набуття ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 земельної ділянки у спільну сумісну власність.

Отже, колегія суддів вважає, що позивачкою не доведено факту порушення її права, як землевласника, відповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_4.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що суд неналежно оцінив фотографії позивача, апеляційний суд відхиляє, оскільки з фотографій, наданих позивачем, не вбачається, на якій частині ділянки і яким саме чином відповідачами порушуються права позивача щодо землекористування.

З договору дарування 1/3 частки земельної ділянки від 29 квітня 2014 року, за яким ОСОБА_6 передала 1/3 частку земельної ділянки площею 0,1000 га у власність ОСОБА_1, видно, що земельна ділянка, частина якої відчужується за цим договором, була оглянута обдарованою. Недоліків, які перешкоджають використанню земельної ділянки за цільовим призначенням, на момент огляду не виявлено. Претензій до дарувальника щодо якісних характеристик земельної ділянки, 1/3 частка якої відчужується за цим договором, обдарована ОСОБА_1 не має. (п.3.6 Договору).

Відповідно до ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні в частині мотивування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про знесення самовільно зведеної нежитлової споруди та зобовязання повернути земельну ділянку в первинний стан, а саме знесення насипу та побудованої стінки, яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Нагірна, 44, на території користування земельною ділянкою ОСОБА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17 серпня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог змінити.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про знесення самовільно зведеної нежитлової споруди та зобовязання повернути земельну ділянку в первинний стан, а саме знесення насипу та побудованої стінки, яка знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Нагірна, 44, на території користування земельною ділянкою ОСОБА_1, відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: