Справа № 636/2498/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» жовтня 2016 р. м. Чугуїв

Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Карімова І.В.,

за участю секретаря Селеверстової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чугуєва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Державного нотаріуса Чугуївської держнотконтори ОСОБА_3,3-тя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом , -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який подалі уточнив 28.08.2015 року. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що з 1988 року він перебував у шлюбі з ОСОБА_5. У грудні 2002 року ОСОБА_5 отримала у власність земельну ділянку площею 2,9931 Га кадастровий номер :01:000:0314, яка розташована на території Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області, яка на даний час знаходиться у користуванні ПАТ «Агрокомбінат «Слобожанський».

06.12.2012 року ОСОБА_5 померла. Після її смерті відкрилася спадщина на вказану земельну ділянку. Спадкоємцями після її смерті є позивач, якому на підставі свідоцтва про спадщину за законом належить 1/6 частини земельної ділянки, та відповідач ОСОБА_2, якому на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом належить 5/6 цієї земельної ділянки.

ОСОБА_1 зазначає, що державним нотаріусом Чугуївської держнотконтори ОСОБА_3 невірно проведений розподіл часток спадку - земельної ділянки, і вважає, що йому повинна належати 1/3 частина спірної земельної ділянки ( крім отриманої 1/6 частки у спадщину), а всього 1/2 частина вищевказаної земельної ділянки, оскільки вона була придбана під час шлюбу із ОСОБА_5 внаслідок приватизації і входила в обєм спільного сумісного майна. Тому спадкодавця ОСОБА_5 могла розпорядитися лише ? частиною земельної ділянки.

Оскільки заповіт почав діяти після смерті спадкодавці, то нотаріус мала застосувати до виниклих правовідносин вимоги п.5 ч.1 ст. 57 СК України. Вважає, що нотаріусом також порушенні вимоги статті 1261,1267 ЦК України.

На підставі вищенаведеного просив визнати за ним право власності на ? частину вищезазначеної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5; а дії державного нотаріуса ОСОБА_3, щодо видання ковтуну Ю.М. свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.07.2013 року №2-949 на 5/6 спірної земельної ділянки визнати протиправними.

У судовому засіданні позивач підтримав уточнену позовну заяву, просив її задовольнити, а відповідач просив відмовити у задоволенні позову у звязку з його безпідставністю, оскільки він є спадкоємцем за заповітом, укладеним ОСОБА_5 19.03.2003 року, який не скасований і не визнаний недійсним у встановленому законом порядку, а дії нотаріуса по видачі йому свідоцтва про право на спадщину вважає законними.

Співвідповідач державний нотаріус Чугуївської держноткотори ОСОБА_3 у судове засідання не зявилась, просила розглянути справу за її відсутністю.

Третя особа ОСОБА_4 у судове засідання не зявилася про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомила.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з повторного свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ № 217244 виданого Відділом державної РАЦС по Чугуївському району реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківської області 25.09.2013 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 12.04.1988 року уклали шлюб та отримали спільне прізвище «Божко» (а.с.9).

Відповідно до державного акту на право приватної власності на землю ІІ ХР № 024385 виданого Чкаловською селищною радою народних депутатів 12.12.2002 року ОСОБА_5 отримала у приватну власність земельну ділянку площею 2,99 Га, що розташована на території Чкаловської селищної ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.13).

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналогічні норми містяться і в ст.ст. 60, 63, 70 СК України, ч. 3 ст. 368, ч. 2 ст. 372 ЦК України.

Між тим, відповідно до положень статей 6, 17 ЗК України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації ОСОБА_5 спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі №6-2710цс15, що відповідно до ст.360-7 ЦПК є обовязковим для застосування судами України.

У звязку з вищезазначеним доводи позивача ОСОБА_1, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя, не ґрунтуються на вищезазначених нормах права.

Відповідно до повторного свідоцтва про смерть серії 1-ВЛ №405863, виданого Відділом державної РАЦС по Чугуївському району реєстраційної служби Чугуївського міськрайонного управління юстиції у Харківської області 25.09.2013 року, ОСОБА_5 померла 06.12.2012 року (а.с.14).

Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді приватизованої земельної ділянки площею 2,9931 Га кадастровий номер :01:000:0314, яка розташована на території Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області.

Як вбачається з копії заповіту, посвідченого секретарем виконкому Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області 19.03.2003 року, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила заповітне розпорядження: «земельну ділянку площею 2,99 га яка розташована на території Чкаловської селищної ради та передана їй у приватну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, заповіла своєму сину ОСОБА_2М.».

Наявність цього заповіту позивач не оспорював у судовому засіданні. Вищезазначений заповіт не скасований та не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

У звязку із зазначеним, державним нотаріусом Чугуївської держнотконтори ОСОБА_3 на підставі ст..1241 ЦК України ОСОБА_1 видано 22.07.2013 року свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частку приватизованої земельної ділянки площею 2,9931 Га кадастровий номер :01:000:0314, яка розташована на території Чкаловської селищної ради Чугуївського району Харківської області для ведення сільськогосподарського виробництва ( спадкова справа 8/2013 зареєстрована в реєстрі № 2-947).

При цьому державним нотаріусом було письмово розяснено позивачу ОСОБА_1 , що при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітами ОСОБА_7 на імя ОСОБА_4 на ? частку приватизованої квартири АДРЕСА_1 та на імя ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку, він, ОСОБА_1 має право, відповідно до ст..1241 ЦК України на обовязкову частку у спадщині (а.с.19).

Відповідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.09.2013 року № 9908758 ОСОБА_2 є власником 5/6 частин вищезазначеної земельної ділянки на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серія та № 2-949 виданого 22.07.2013 року.

Видача державним нотаріусом вищевказаних свідоцтв про право на спадщину відповідало «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та вимогам ст.ст.1223,1225,1241,1296 ЦК України.

Земельна ділянка, яка була приватизована одним із подружжя, відповідно до статті 57 Сімейного кодексу України ( в редакції Закону № 4766-VI від 17.05.2012), є особистою приватною власністю того, хто її приватизував.

Вказане положення сімейного законодавства щодо статусу приватизованої земельної ділянки набрало законної сили 13 червня 2012 року після прийняття Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» від 17 травня 2012 року.

До 13 червня 2012 року законодавець відносив земельну ділянку, набуту внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, до обєктів спільної сумісної власності подружжя (частина 5 статті 61 Сімейного кодексу України у редакції до змін від 17 травня 2012 року).

Однак, посилання ОСОБА_1 на ту обставину, що до спірних правовідносин слід застосовувати п.5 ч.1 ст.57 СК України, є помилковими, оскільки право приватної власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_7 набула у 2002 році, тобто до набрання чинності Сімейного Кодексу України, тому до виниклих правовідносин застосовуються вимоги ст..22 КпШС України.

Керуючись ст..ст. 10,11,209-211,212,215 ЦПК України, ст.ст. 1223, 1225,1241,1296 ЦК України, ст.22 КпШС України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Державного нотаріуса Чугуївської держнотконтори ОСОБА_3,3-тя особа ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківського області через Чугуївський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк після проголошення рішення, а особами, що не були присутніми у судовому засідання протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя: