АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №2018/2-4482/11/18 Головуючий І інстанції - Бородіна Н.М.
Провадження №22ц/790/6441/16 Суддя-доповідач - Кіпенко І.С.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

Іменем України

29 листопада 2016 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Кіпенка І.С.,

суддів - Бездітка В.М., Шаповал Н.М.,

за участі секретаря - Брулевича В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Васікова Лариса Євгенівна про визнання договору дарування квартири недійсним,

в с т а н о в и л а :

07 листопада 2011 року ОСОБА_6, представник позивачки ОСОБА_4 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати договір дарування квартири, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 06.10.2003 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є. недійсним, керуючись ст.55 Конституції України, ст.ст.56,243 ЦК Української РСР, ст.ст.3, 118, 119, 120 ЦПК України.

Справу розглянуто за відсутності сторін.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Суд визнав недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 06 жовтня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Васіковою Л.Є.

Не погодившись з вказаним рішенням відповідач ОСОБА_3 в особі свого представника оскаржила його в апеляційному порядку. Посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить заочне рішення скасувати та ухвалите нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Зазначає, що судом не досліджувався той факт, що відповідач є донькою позивача, що суттєво впливає на взаємовідносини між сторонами, зокрема, на розуміння ними суті договору дарування. Також судом не досліджувалася та обставина, що відповідачка з 2003 року виїхала на постійне місце проживання на територію Німеччини та фактично до цього часу там проживає, про що її матері ОСОБА_4 було відомо. За сім місяців до укладення договору дарування ОСОБА_4 надала письмову згоду на виїзд ОСОБА_3 до Німеччини.

Судова колегія, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов суд першої інстанції вважав доведеним, що ОСОБА_4 помилково уклала угоду дарування квартири, оскільки мала намір укласти договір довічного утримання, також свою квартиру ні кому не передавала, а саме, не передавала технічну документацію, ключі від квартири, не надавала дозволу здійснювати реєстрацію місця проживання і має бути визнаний судом недійсним.

Однак, судова колегія з вказаними висновками суду не погоджується з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 06 жовтня 2003 року ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_3 договір дарування належної їй квартири, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Васіковою Л.Є (а.с.5, 33).

З доданих ОСОБА_3 до заяви про перегляд заочного рішення матеріалів та письмових пояснень, вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 є донькою позивачки ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1 від 27.05.1956 року (а.с.62).

01.07.1979 року ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_7 та змінила прізвище з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3», що підтверджується свідоцтвом про одруження №0970118 від 01.07.1979 року (а.с.63).

В 2003 році ОСОБА_3 виїхала на постійне місце проживання до Німеччини та фактично до цього часу там проживає, що підтверджується закордонним паспортом ОСОБА_3 з відміткою Генконсульства України у Франкфурті-на-Майні від 15.10.2004 року.

У заяві від 18.07.2016 року, посвідченою консулом Генерального консульства України у Франкфурті-на-Майні, зареєстрованою в реєстрі за №573/430-16, ОСОБА_3 надала пояснення, що мала намір укласти та 06.10.2003 року уклала зі своєю матір'ю ОСОБА_4 саме договір дарування та будь-якого іншого договору між ними не було.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року провадження у справі зупинено до з'ясування та залучення до участі у зазначеній справі правонаступників позивача.

31 жовтня 2016 року у відповідь на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 04 жовтня 2016 року надійшов лист від Восьмої Харківської державної нотаріальної контори.

Відповідно до вказаного листа за даними перевірки архівних матеріалів, що знаходяться на зберіганні у справах Восьмої Харківської державної нотаріальної контори, після смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, було заведено спадкову справу №765/2015.

У матеріалах вищевказаної спадкової справи знаходиться: заява, зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ від ОСОБА_8, що діяв від гр.ОСОБА_3, доньки спадкодавиці, згідно її довіреності, посвідченої консулом Генерального консульства України у Франкфурті - на - Майні від 10.08.2015 року за реєстром №573/572-15, про відсутність факту прийняття спадщини з прохання виготовлення необхідних запитів для подачі письмового роз'яснення її дій з питання оформлення спадщини. Інших заяв про прийняття чи відмову від спадщини у матеріалах вищезазначеної спадкової справи немає, свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року до участі у справі судом залучено Харківську міську раду, як правонаступника ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2.

З апеляційної скарги та матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є єдиною спадкоємницею ОСОБА_4 Сторони уклали договір дарування, з тих міркувань, що якщо право власності на квартиру перейде до ОСОБА_3 ще до її від'їзду до Німеччини, це буде слугувати гарантією на майбутнє, що ніхто не скористається ситуацією, що склалася, а саме, що ОСОБА_3 постійно проживає в Німеччині та не може часто приїздити на територію України, а її мати ОСОБА_4 є особою похилого віку, та не позбавить ОСОБА_4 права власності на квартиру.

Після від'їзду до Німеччини ОСОБА_3 на територію України взагалі не приїздила. Весь час після від'їзду ОСОБА_3 вони з ОСОБА_4 спілкувались по телефону, листами, ОСОБА_4 була відома адреса проживання ОСОБА_3, та мали гарні відносини.

Після смерті матері вона дізналася, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2012 року вона позбавлена права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Частиною 3 ст.10 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених законом.

Згідно з вимогами ч.3 ст.10, частин 1, 4 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не доведено, що під час укладення оспорюваного договору дарування мала місце помилка стосовно правової природи правочину та наявності обставин, які зумовлюють визнання договору дарування квартири недійсним.

Обставини справи свідчать про те, що, укладаючи спірний договір, ОСОБА_4 усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки.

Про від'їзд ОСОБА_3 до Німеччини її матері ОСОБА_4 було відомо, оскільки 09.04.2003 року ОСОБА_4 письмовою заявою надала свою згоду на виїзд на постійне місце проживання до Німеччини своєї донки ОСОБА_3 та вказала, що вона не має по відношенню до ОСОБА_3 ніяких невиконаних зобов'язань, у тому числі майнових та аліментних вимог (а.с.67).

06.10.2003 року, через сім місяців після написання ОСОБА_4 вказаної заяви про надання дозволу на виїзд, ОСОБА_3 до Німеччини, вони з ОСОБА_3 уклали договір дарування, за яким ОСОБА_3 прийняла у дар належну її матері ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

За ст.243 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, який був чинний на момент укладення сторонами договору, право власності на майно переходило до обдарованого після укладення договору дарування, реєстрація права власності не була умовою переходу права власності. У зв'язку з чим з 06.10.2003 року ОСОБА_3 стала власником квартири АДРЕСА_1.

Аналізуючи встановлені обставини судова колегія дійшла висновку, що підстав для задоволення позову не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 березня 2012 року - скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: І.С.Кіпенко

Судді: В.М.Бездітко

Н.М.Шаповал