головуючий в I інстанції Мінаєв І.М.
суддя доповідач Никифоряк Л.П.
___________________________________________________________________
У Х В А Л А

Іменем України

03 лютого 2016 року апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Соломахи Л.І.

при секретарі судового засідання Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Артемвугілля» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

В позові від 03 листопада 2015 року ОСОБА_1 просив стягнути з Державного підприємства «Артемвугілля» /надалі Підприємство/ середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 31514,27 грн., вказуючи що на час звільнення з роботи 18 березня 2014 року з ним не проведено розрахунок.

Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2015 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, через невідповідність висновків суду обставинам справи, вказуючи що невірні висновки суду про неналежність та недопустимість наданих ним довідок, якими підтверджено несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні та розмір середнього заробітку.

Заслухавши доповідача, за відсутності позивача, який просив розглянути без нього, також за відсутності відповідача, повідомлених про час та місце судового розгляду належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи телефонограми, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з наступних підстав.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не підтвердив обставин щодо припинення з ним трудових відносин та щодо невиплати з вини власника належних йому при звільнені сум у строки зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України /надалі КЗпП України/, внаслідок чого відсутні підстави для задоволення позову згідно ст. 117 КЗпП України.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції повно встановив обставини у справі, правильно застосував норми матеріального права та дійшов вірного висновку про відмову в позові.

Відповідно до наданих позивачем копії трудової книжки та копії наказу від 18 березня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з посади заступника директора по виробництву за ч. 2 ст. 40 КЗпП України у звязку із невідповідністю працівника займаній посаді за станом здоровя /а.с. 4-7, 8/.

Також в наказі міститься інформація про необхідність виплати ОСОБА_1 вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку та одноразової допомоги в розмірі двохмісячного середнього заробітку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що остаточний розрахунок з ним здійснено не в день звільнення 18 березня 2014 року, а тільки 30 квітня 2014 року, з огляду на що останній вважав що було порушено вимоги статті 116 КЗпП України, та має наставати відповідальність передбачена статтею 117 КЗпП України.

Згідно із ст.ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, та якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до роз'яснень, викладених в ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд врахував положення чинного законодавства та дійшов до вірного висновку про те, що тільки при відсутності спору про розмір належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, та за змістом статті 117 КЗпП України вказана відповідальність настає за умови невиплати сум з вини власника або уповноваженого ним органу.

Так, відповідно до встановлених обставин, існування заборгованості та затримки у виплаті належних працівникові сум при звільненні позивач повязував з наявністю двох довідок, жодна із яких не містить відомостей про найменування та розмір сум що мали бути виплачені ОСОБА_1, часу та розміру коштів які були виплачені.

Отже з урахуванням наведеного суд першої інстанції обґрунтовано відреагував на аргументи позивача та дійшов вірного висновку про ненадійність документальних доказів, які були вирішальними для результатів розгляду справи.

При цьому суд обґрунтовано вважав що такий документальний доказ як довідка, має відповідати вимогам чинного законодавства про обовязкову форму та зміст, та бути підписаною уповноваженою особою.

У відповідності до положень статтей 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /ч. 2 ст. 60 ЦПК України/.

Разом з тим, розрахунок середньоденного заробітку, який здійснено Підприємством у довідці від 17 вересня 2015 року та поданій в подальшому в ході розгляду справи судом довідці від 12 травня 2014 року здійснено в м. Горлівка в період проведення антитерористичної операції після набрання чинності Указом Президента України "Про рішення ОСОБА_2 національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року N 405/2014 та на території проведення антитерористичної операції, оскільки на виконання абзацу 3 п. 5 ст. 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року N 1053-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та згідно з додатком до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року N 1053-р до зазначених населених пунктів належить м. Горлівка Донецької області.

З огляду на що, вірні висновки суду першої інстанції щодо неприйнятності доказів наданих позивачем та фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві, та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Таким чином, позивач не довів своїх вимог щодо наявності порушення його права на виплату всіх сум при звільненні та суд першої інстанції обґрунтовано вважав що відсутні підстави для задоволення позову.

У зв'язку з наведеним висновки суду про відмову в позові ґрунтуються на нормах матеріального права, та узгоджуються із фактичними обставинами у справі, що у відповідності до статті 308 ЦПК України має своїм наслідком залишення рішення суду першої інстанції без змін, як такого що відповідає вимогам про законність та обґрунтованість.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 08 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: