Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою акціонерної компанії «Харківобленерго» (далі - АК «Харківобленерго») на бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області, за касаційною скаргою акціонерної компанії «Харківобленерго» на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року АК «Харківобленерго» звернулася до суду з указаною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що судовим наказом Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь компанії заборгованість за спожиту електричну енергію у розмірі 532 грн 78 коп. та судові витрати у розмірі 121 грн 80 коп. 01 вересня 2014 року вказаний вище судовий наказ надійшов до відділу державної виконавчої служби Лозівського міськрайонного управління юстиції в Харківській області разом із заявою про відкриття виконавчого провадження. Оскільки скаржнику було відомо про складнощі, пов'язані з поганим фінансуванням органів ДВС України стосовно витрат на поштові відправлення, він особисто приходив до канцелярії ВДВС Лозівського МРУЮ Харківської області, де особисто забирав всю кореспонденцію ВДВС, яка була призначена для АК «Харківобленерго». Посилаючись на те, що ані постанову про відкриття виконавчого провадження, ані постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження за судовим наказом Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року йому так і не надано, просив суд, із урахуванням уточнених позовних вимог, визнати порушеними права АК «Харківобленерго» у виконавчому провадженні внаслідок бездіяльності з боку державного виконавця ВДВС Лозівського МРУЮ у Харківській області Кочерги О.М. щодо неналежної та несвоєчасної передачі до канцелярії ВДВС Лозівського МРУЮ постанови про відкриття виконавчого провадження, з метою подальшого надіслання її сторонам виконавчого провадження.

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2015 року, у задоволенні скарги АК «Харківобленерго» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі АК «Харківобленерго» просить скасувати зазначені судові ухвали та постановити нову ухвалу, якою скаргу задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що не встановлено порушення прав стягувача при проведенні виконавчих дій державним виконавцем, оскільки направлення копії постанови про відкриття виконавчого провадження особисто державним виконавцем вимогами Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справ судом першої інстанції, за результатами якого апеляційний суд ухвалює рішення або постановляє ухвалу за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього Кодексу.

За змістом ухвала суду апеляційної інстанції повинна відповідати вимогам ст. 315 ЦПК України. Зокрема, у ній повинні бути зазначені мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає. Суд належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення; не зазначив обставини, якими б спростовувалися доводи апеляційної скарги.

Установлено, що 02 вересня 2014 року до ВДВС Лозівського МРУЮ надійшла заява АК «Харківобленерго» щодо примусового виконання виконавчого листа Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 червня 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 боргу у розмірі 654 грн 58 коп. (а.с. 19).

02 вересня 2014 державним виконавцем ВДВС Лозівського МРУЮ Харківської області Кочергою О.М. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

15 вересня 2014 року державним виконавцем Кочергою О.М. винесено постанову про звернення стягнення на пенсію ОСОБА_3. (а.с. 73).

23 вересня 2014 року копія вказаної вище постанови направлена головному бухгалтеру управління Пенсійного фонду України в Лозівському районі (а.с. 74).

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, ч.1 ст. 12, ч. 4 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Державний виконавець роз'яснює особам, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до проведення виконавчих дій, їхні права згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 25 Закону копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно із ч. 1 ст. 31 Закону копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

В матеріалах справі відсутні докази на підтвердження факту направлення сторонам виконавчого провадження, зокрема, стягувачу, постанови про відкриття виконавчого провадження від 02 вересня 2014 року у відповідності до вимог ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено направлення постанови рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Проте, розглядаючи скаргу, апеляційний суд на зазначене увагу не звернув; у порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно, доводи апеляційної скарги належним чином не перевірив; не врахував вимоги ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою на державного виконавця покладається обов'язок направити сторонам постанову про відкриття провадження рекомендованим листом з повідомленням про його вручення, залишивши поза увагою те, що супровідний лист про надсилання на адресу стягувача постанови про відкриття виконавчого провадження (а.с. 21) не свідчить про дотримання державним виконавцем такого порядку та дійшов передчасного висновку про залишення ухвали суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ч. 3 ст. 338 ЦПК Україниє підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до апеляційного суду.

З приводу доводів касаційної скарги щодо вирішення питання про розподіл судових витрат слід зазначити наступне.

Пунктом 19 постанови пленуму Вищого спеціалізованого України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» визначено, що судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (стаття 388 ЦПК). Розподіл таких судових витрат здійснюється судом незалежно від того, чи оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, оскільки відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про державну виконавчу службу» державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання.

Виходячи з наведеного, слід дійти висновку, що у разі відмови у задоволенні скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, судові витрати судом покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу акціонерної компанії «Харківобленерго» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Т.П. Дербенцева Д.О. Остапчук В.О. СавченкоСудді: В.І. Амелін