Головуючий суду 1 інстанції - Карягіна В.А.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 408/5465/15-ц
Провадження № 22ц/782/138/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого Луганської В.М.,

суддів: Коротенка Є.В., Коновалової В.А.,

За участю секретаря : Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу "Біловодська центральна районна лікарня" про стягнення компенсації, індексації та середнього заробітку за затримку розрахунку,

В С Т А Н О В И Л А :

16 листопада 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з зазначеними вимогами в обґрунтування яких зазначила, що її було незаконно звільнено з посади головного бухгалтера КЗ « Біловодська ЦРЛ». Рішенням апеляційного суду Луганської області від 25.02.2014 року її було поновлено на посаді та стягнуто на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13.12.2013 року по 25.02.2014 року в сумі 10761,50 грн., яка відповідачем була виплачена лише 26.08.2014 року. Вважає, що з вини відповідача відбулася затримка виплати заробітної плати на 6 місяців. Посилається на те, що відповідно до вимог Закону України №2005- III від 19.10.2003 року «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та постанови КМУ №159 від 21.02.2001 року «Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» вона має право на отримання компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати за вказаний період у сумі 4691,19 грн

Крім того, позивач посилається на те, що відповідно до вимог Закону України №1282-ХІІ від 03.07.1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1078, та ст. 95 КЗпП України вона має право на отримання індексації заробітної плати. Рішення апеляційного суду Луганської області було винесено на її користь 25.02.2014 року, а виконання його відбулося 26.08.2014 року, то відповідач повинен нарахувати та сплатити їй за вказаний період суму індексації. Посилається на те, що фактично її було поновлено на посаді відповідачем 29.08.2014 року та працювала до 19.12.2014 року. В зазначений період відповідач не нараховував та не сплатив їй суму індексації, яка складає 1 124, 25 грн.

Крім того, позивач зазначив, що при звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку, не сплатив суму компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою, не сплатив суму індексації, тому на підставі ст.117 КЗпП України вона має право на стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію за затримку виплати в сумі 4 691, 19 грн., індексацію грошових виплат у сумі 1 124, 25 грн., середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільнені з 13.12.2013 року по жовтень 2015 року в сумі 90 398, 60 грн.

Ухвалою Біловодського районного суду від 01.02.2016 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу "Біловодська центральна районна лікарня" про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку на підставі вимог ст. 117 КЗпП за період з 26.02.2014 року по 29.08.2014 року закрито.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 01.02.2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Суд стягнув з Комунального закладу "Біловодська центральна районна лікарня" на користь ОСОБА_3 за час затримки розрахунку з 19.12.2014 року по 01.02.2016 року - 900 грн.61 коп. з врахуванням обов'язкових платежів. Стягнув з КЗ "Біловодська центральна районна лікарня" на користь держави судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. В задоволенні іншої частини заявлених вимог позивачу відмовлено.

Не погодившись з рішенням ОСОБА_3 звернулася до суду з апеляційною скаргою в якій просить суд скасувати рішення Біловодського районного суду від 01.02.2016 року, та ухвалити нове рішення, зобов'язати Комунальний заклад "Біловодська центральна районна лікарня" нарахувати та сплатити на її користь індексацію заробітної плати у сумі 1124,25 грн., компенсацію у зв'язку з несвоєчасною виплатою у сумі 4691,19 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні у сумі 90398,60 грн.

В судовому засіданні ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, посилаючись на доводи, викладені в апеляційній скарзі, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вважає, що підстав для скасування судового рішення не має.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

В статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або процесуального прав, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановленні факти про те, що ОСОБА_3 працювала на посаді головного бухгалтера КЗ "Біловодська ЦРЛ". 13.12.2013 року позивачка була звільнена на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 22.01.2014 року в поновленні на роботі ОСОБА_3 було відмовлено. Рішенням апеляційного суду Луганської області від 25.02.2014року рішення Біловодського райсуду від 22.01.2014 року було скасовано, заявлені вимоги ОСОБА_3 задоволено. ОСОБА_3 поновлена на посаді головного бухгалтера КЗ та з відповідача стягнуто середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 13.12.2013 року по 25.02.2014 року у сумі -10761,50грн. Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26.05.2014 року заяву Біловодської РДА про перегляд за нововиявленими обставинами рішення апеляційного суду Луганської області від 25 лютого 2014 року залишено без задоволення. Наказом по КЗ « Біловодська ЦРЛ» від 24.07.2014 року ОСОБА_3 поновлено на роботі з 13.12.2013 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 26.11.2014року рішення апеляційного суду Луганської області від 25.02.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду Харківської області.

Наказом по КЗ « Біловодська ЦРЛ» №176 від 19.12.2014року скасовано накази №100 від 30.07.2014р та № 97 від 24.07.2014р, що стосувалися поновлення позивача на посаді головного бухгалтера, та ОСОБА_3 було звільнено з посади з 19.12.2014 року.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року звільнення ОСОБА_3 визнано правомірним і в задоволенні позову ОСОБА_3 про поновлення на роботі на посаді головного бухгалтера у відповідача зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено в повному обсязі.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 24.04.2015 року ОСОБА_3 було відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.02.2014р по 29.08.2014 року в сумі 26 903, 75 грн.

Рішенням Біловодського районного суду Луганської області від 18.05.2015 року ОСОБА_3 була поновлена на роботі з 19.12.2014року по 21.01.2015 року зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 4 519,83грн., в іншій частині позову відмовлено за їх безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 24.09.2015 року рішення Біловодського районного суду від 18.05.2015 року було змінено, скасовано наказ від 30.07.2014 року №100 «Про внесення змін до наказу по КЗ «Біловодська ЦРЛ» від 24.07.2014 року №97 « Про поновлення на роботі ОСОБА_3» та п. 1 наказу №97 від 24.07.2014 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_3 Вказаним рішенням стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за період з 19.12.2014 року по 21.01.2015 року у сумі 4 519, 83 грн., в іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявлені вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення індексації, компенсації суми, визначеної за рішенням апеляційного суду Луганської області від 25.02.2014 року, яке було скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 року, за період з грудня 2013 року по серпень 2014 року та з вересня 2014 року по час прийняття рішення суду не підлягають задоволенню.

Однак, колегія суддів судової палати з таким висновком погоджується в частині необґрунтованості вимог позивача про стягнення компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою та суми індексації за період 13.12.2013 року по 29.08.2014 року, оскільки на момент звернення до суду з такими вимогами, відсутні правові підстави нарахування вказаних виплат, т.я. рішення суду відповідно якого позивач отримала виплати скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.11.2014 року.

Задовольняючи вимоги позивача частково в частинні стягнення компенсації та індексації в сумі 900, 61 грн., суд першої інстанції виходив з того, що в цій частині відповідач визнав заявлені вимоги та згідно довідки наданої відповідачем, сума індексації становить 402, 88 грн., сума компенсації за несвоєчасну виплату індексації становить - 497, 73 грн. Однак, колегія суддів судової палати вважає, що такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим обставинам по справі, виходячи з наступного.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Як вбачається із позовної заяви позивач заявляла вимоги про стягнення компенсації у зв'язку з затримкою виплати заробітної плати з 13.12.2013 року по 26.08.2014 року, суми індексації з січня 2014 року по грудень 2014 року.

Із оскаржуваного рішення вбачається, що суд стягнув на користь позивача компенсацію у зв'язку з невиплатою індексації в сумі 402,88 грн. за період з січня 20015 року по грудень 2015 року.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції позивач зазначила, що вимоги про стягнення компенсації на індексацію за вказаний період нею не заявлялись.

Колегія суддів судової палати приходить до висновку, що суд першої інстанції в порушення ст. 11 ЦПК України вийшов за межі заявлених вимог, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню.

Разом з тим, згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, у тому числі й оплата праці (грошове забезпечення).

Згідно зі статтею 4 вказаного Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін.

Відповідно до статті 6 вказаного Закону у разі виникнення обставин, передбачених статтею 4 цього Закону, грошові доходи населення визначаються як результат добутку розміру доходу, що підлягає індексації в межах прожиткового мінімуму для відповідних соціальних і демографічних груп населення, та величини індексу споживчих цін. Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою КМ України від 10.07.2003 року № 1078 пункта 1-1 підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індекс споживчих цін обчислюється Державним комітетом статистики України і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений в абзаці другому цього пункту.

Пунктом 2 Порядку передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, у тому числі оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач в період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року не провадив нарахування та виплату позивачу індексації заробітної плати.

Згідно довідки (а.с.59) сума індексації складає 402,88 грн., яка не спростовується позивачем.

Оскільки КП «Біловодська центральна районна лікарня» не провадила нарахування та виплату позивачу індексації заробітної плати за період з 29.08.2004 року по 19.12.2014 року, то вимоги позивача в цій частині обґрунтовані і з відповідача необхідно стягнути суму індексації у розмірі 402, 88 грн., яка ним визнана.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції послався лише на ту обставину, що ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2016 року провадження за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку на підставі вимог ст.117 КЗпП України за період з 26.02.2014 року по 29.08.2014 року закрито на підставі ст.205 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає вимогам закону, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 29 січня 2014 року № 6-144цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач при звільненні позивача 19.12.2014 року не виплатив позивачу індексацію заробітної плати за період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року, тобто фактично не провів повного розрахунку з працівником при її звільненні, що є підставою для покладання на відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до положень ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, при розгляді в позовному провадженні трудового спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини другої статті 233 КЗпП України підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи не нарахування роботодавцем спірних виплат. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нарахованої роботодавцем.

Зі справи вбачається, що тільки в листопаді 2015 року позивач звернулася до суду з даним позовом і просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 90 398, 60 грн. за період з лютого 2014 року по жовтень 2015 року.

Ухвалою Біловодського районного суду Луганської області від 01.02.2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку на підставі ст.117 КЗпП України за період з 26.02.2014 року по 29.08.2014 року закрито, яка ніким із сторін не оскаржується.

У період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року позивач фактично знаходилася в трудових відносинах з відповідачем.

Рішенням апеляційного суду Луганської області від 24.09.2015 року на користь позивача було стягнуто середній заробіток з 19.12.2014 року по 21.01.2015 року у сумі 4 519, 83 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів судової палати вважає, що вимоги позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 29.08.2014 року по 21.01.2015 року не підлягають задоволенню, оскільки в період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року позивач працювала, а у період з 19.12.2014 року по 21.01.2015 року вона згідно рішення суду була поновлена на роботі та за цей період стягнуто на її користь середній заробіток. За таких підстав, заявлені вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню з 21.01.2015 року по жовтень 2015 року (в межах заявлених вимог).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100) далі -Порядок. Згідно вказаного порядку середній заробіток розраховується виходячи із середнього заробітку за останні 2 календарні місяці. Якщо працівник пропрацював на підприємстві менше 2 місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи. У випадках, коли протягом останніх 2 календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи; якщо ж і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (пункти 2, 4 Порядку № 100).

В суді апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 було поновлено 29.08. 2014 року, звільнено 19.12.2014 року, у цей період позивач відпрацювала повний місяць - вересень. У жовтні, листопаді позивач перебувала на лікарняному. Зазначені обставини сторони не оспорюють. Тобто у вказаний період для обчислення середньої заробітної плати не можливо визначити 2 останніх місяці роботи, тому для розрахунку необхідно взяти заробітну плату позивача за вересень 2014 року, яка відповідно до довідки (а.с.92) складає - 3 194, 83 грн. і яку не оспорює позивач.

Середньоденна заробітна плата складе - 145, 22 грн., сума середнього заробітку яка підлягає стягненню за час вимушеного прогулу складає - 29 770, 01 грн.

Як роз'яснено в п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (далі - постанова Пленуму ВСУ), установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі,- наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

Проте лише при частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Як з'ясовано, між сторонами виник спір щодо розміру заборгованості суми не нарахованої і невиплаченої індексації заробітної плати . Як зазначалося вище позивач просила суд стягнути суму індексації у розмірі -1124, 25 грн. Позивач в судовому засіданні пояснила, що відповідачем на її користь, після ухвалення рішення судом першої інстанції, яке вона оскаржує, сплачено 700 грн. і в тому числі 402, 88 грн.

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 просила стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 90 398, 60 грн.

Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, що припадала б позивачу, визначена в розмірі 20 770, 01грн. за період з 21.01.2015 по жовтень 2015 року.

Згідно правової позиції верховного Суду України у справі № 6-83 цс15, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, у разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах. Істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Враховуючи вказаний правовий висновок та положення п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», колегія суддів приходить до висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки у розрахунку, виходячи з розміру частки основної спірної суми по індексації 402, 88 грн., на яку позивач мала право, і у зв'язку з невиплатою якої виник даний спір; істотності спірної суми порівняно із середнім заробітком, що припадав би до виплати; тривалості часу, протягом якого за отриманням недоплаченої суми не зверталася позивач, що фактично і визначило розмір суми середнього заробітку, стягнення якого вона вимагає. І, беручи до уваги наведене, вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, до стягнення на користь позивача слід визначити суму 10 645 грн.

З урахуванням зазначеного апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2016 року підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених вимог ОСОБА_3

У зв'язку з частковим задоволенням позову відповідно до вимог ст.ст. 79,80,88 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір, виходячи із ставок судового збору за розгляд спору майнового характеру у розмірі 1 023, 12 грн.

Керуючись ст. 303,307, 309, 314, 316 ЦПК України, ст. 116, 117 КЗпП України, Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Біловодського районного суду Луганської області від 01 лютого 2016 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення компенсації, індексації та середнього заробітку за затримку розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_3 індексацію заробітної плати за період з 29.08.2014 року по 19.12.2014 року в сумі 402, 88 грн.

Стягнути з Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_3 суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 10 645 грн. з утриманням із цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів і зборів, при виплаті.

Стягнути з Комунального закладу «Біловодська центральна районна лікарня» на користь держави судовий збір у сумі 1 023, 12 грн.

В іншій частині заявлених вимог відмовити за необґрунтованістю.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: