н/п 2/490/826/2016 Справа № 490/4622/15-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Ковальовій Я.С.

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7 з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, ДКП "Житло", Товариства з обмеженою відповідальністю "Житло", ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва на право власності на нерухоме майно , третя особа - ТОВ "Центральний-1", -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся з позовом до відповідачів, в якому просив визнати недійсним та скасувати розпорядження ОСОБА_7 комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28.02.2000 року про приватизацію ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1, у наданні права власності на 1/2 частини квартири ОСОБА_1, визнати недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 28.02.2000 року ОСОБА_7 комунальної власності Миколаївської міської ради про право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2, видане на підставі розпорядження ОСОБА_7 комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28.02.2000 року на ім*я ОСОБА_1 у розмірі 1/2 частини на ім*я ОСОБА_1

У подальшому позивач уточнив свої вимоги та вказав, що недійсність свідоцтва про приватизацію, як різновидність правочину (угоди) має місце, оскільки укладення його вимагає волевиявлення позивача з додержанням письмової форми, а за такого, у відповідності до вимог ст.ст. 4, 5, 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст. 44, 46, 48 ЦК УРСР, позов і підлягає задоволенню.

При цьому позивач вказав, що ним не порушені строки позовної давності, оскільки сам факт реєстрації (прописки) за адресою, яка не є місцем його проживання не є підтвердженням його участі в приватизації, про яку він не знав, а тому порушене право підлягає судовому захисту.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі.

Представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_6 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, та вказав, що позивач звернувся до суду з пропуском строку давності, оскільки позивач прописаний за адресою: АДРЕСА_3 та в його паспорті є відмітка про приватизацію житла, окрім того не надав допустимих доказів порушення його прав.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що приватизація проводилась зі згоди ОСОБА_1

При цьому відповідач вказала, що після прописки у її квартирі при отриманні паспорту у 1992 році ОСОБА_1, як онук проживав у неї та у матері по АДРЕСА_5. Прописка була проведена для збереження житла.

Представник відповідача ОСОБА_7 з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник третьої особи ТОВ «Центральний-1» до судового засідання не з*явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник відповідача ДКП «Житло» до судового засідання не з*явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з*явились.

Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_4 є матір*ю ОСОБА_1, ОСОБА_5 його сестрою, а ОСОБА_3- бабусею.

ОСОБА_4 (ОСОБА_3) у 1979 році отримала ордер на квартиру АДРЕСА_4 на склад сім*ї із трьох чоловік.

В даній квартирі проживала ОСОБА_4 та її діти ОСОБА_1 та дочка ОСОБА_5

ОСОБА_1 03.11.1992 року звернувся із заявою про отримання паспорту, в якій зазначено місце проживання - АДРЕСА_5.

При отриманні паспорту ОСОБА_1 отримав прописку АДРЕСА_6, що не можна вважати таким, що відповідає п. 1 ст. 4 Положення про паспортну службу органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Мністрів України від 10 жовтня 1994 року №700.

26.06.2000 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до органу приватизації надано заяву про оформлення передачі в приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_7. Розпорядженням органу приватизації від 10.07.2000 року заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. 12.07.2000 року видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_7 згідно з розпорядженням від 10.07.2000 року.

Згідно довідки про склад сім"ї наймача ізольованої квартири на час приватизації квартири АДРЕСА_7 в ній мешкало та було зареєстровано дві особи: ОСОБА_4 (дата прописки - 02.06.1980 року) та ОСОБА_5 ( дата прописки - 07.12.2000 року).

01.02.2000 року від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до органу приватизації надано заяву про оформлення передачі в приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_8. Розпорядженням органу приватизації від 11.02.2000 року № 3830-р заяву, подану від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1 задоволено. На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_3 та ОСОБА_1 видано свідоцтво про право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_9 по ? частці за кожним.

Згідно довідки про склад сім"ї наймача ізольованої квартири на час приватизації квартири АДРЕСА_8 в ній мешкало та було зареєстровано дві особи: ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (зареєстрований за вказаною адресою 10.12.1992 року).

Актом про проживання від 14.05.2015 року встановлено, що ОСОБА_1 з 1979 року по теперішній час проживає у АДРЕСА_4.

Згідно довідки від 18.05.2015 року за вих. №2/1-1199, наданою Центральним районним відділом м. Миколаєва ОСОБА_7 державної міграційної служби України в Миколаївській області, ОСОБА_1 під час документування паспортом вперше - 03.11.1992 року в своїй заяві на тримання паспорту зазначив: АДРЕСА_10.

Згідно п. 22 Постанови СРСР «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР» від 28.08.1974 року №677, громадяни прописуються за місцем проживання.

Відповідно до листа від 02.06.2015 року за вих. №10/8-6411, наданого слідчим СВ Центрального РВ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_8, у слідчому відділ Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області перебуває кримінальне провадження за №0002867 від 26.05.2015 року за ст.. 358 ч. 1 КК України, відкрито по факту підробки підпису ОСОБА_1 в документі приватизаційної заяви від 01.02.2000 року, чим ОСОБА_1 був обмежений на законну приватизацію нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_10.

У відповідності до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За ст. 4 ЦПК України, суд захищає права, свободи та інтереси виключно у спосіб, визначений Законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень ( ст. 10 ч.3 ЦПК України).

Виходячи із вимог ст.ст.212-215 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обгрунтованим є рішення суду, яке постановлено на основі повно і всебічно з*ясованих обставин, на які сторони посилаються, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин, чи були порушені не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси,за захистом яких особа звернулась,а якщо були то ким.

Предмет доказування складається із встановлення обставин щодо порушення прав позивача, які підтверджують право позивача і є підставою для позову, які свідчать про порушення прав відповідача конкретним суб*єктом- відповідачем, встановлюють розмір завданої шкоди.

Виходячи зі змісту ст. 58 ЦПК України, доказ повинен підтверджувати певну юридичну обставину та збігатися з відповідною обставиною в законодавчій нормі, на яку посилається позивач.

За приписами ст. 59 ч.2 ЦПК України, обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За такого, доказ несе в собі інформацію про обставини справи, з існуванням якої особа пов*язує виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обов*язків, а засіб доказування - сукупність окремих доказів , які за ЦПК допустимі для доказування в конкретній справі.

Відповідно до ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлено в три роки. Перебіг цього строку на підставі ст. 76 зазначеного Кодексу починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов»язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Як зазначено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, встановлено право кожного на справедливий та публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов*язків.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі Іліан проти Туреччини (22277/93, 27.06.2000 року №59), правило встановлення обмежень звернення до суду у звязку з пропуском строку звернення повинно застосовуватись з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звернути увагу на обставини справи.

За такого, суд погоджується з мотивуванням позивача про те, що строк позовної давності не пропущений, оскільки хоч і на час приватизації був зареєстрований за адресою у АДРЕСА_8, однак у приватизації участі не брав, заяви про участь у приватизації не писав, а тому дізнався про порушене право у лютому 2015 року.

Окрім того, проживає в АДРЕСА_4 що підтверджується метеріалами справи №490/5152/15-ц за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні власністю.

Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-ХІІ у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 Житлового кодексу України, ст. 17 ЦК Української РСР (1540-06) від 18 липня 1963 року місцем проживання особи визнається місце, де громадянин постійно або переважно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й при тимчасовій відсутності, а відтак і право на його приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Відповідно до статті 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ними спільне господарство.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду.

Згідно Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №36 від 1992 року метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.

Статтею 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що до членів сім*ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається права на житло.

У відповідності до ч. 2 ст. 7 вказаного Закону, за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму.

Частиною 2 ст. 8 вказаного вище Закону передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім*ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку.

Згідно ст. 11 Закону , спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.

Відповідно до п.5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 року №56 з послідуючими змінами передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 передбачено, що громадянин, який бажає приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру, звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви. При оформлені заяви на приватизацію квартири громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (п.20 Положення). В довідці вказуються члени сім'ї наймача, які зареєстровані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці також вказуються новонароджені і на них враховується норма площі, що передається безкоштовно. Відповідно до порядку проведення та оформлення приватизації, якщо члени сім'ї мають прописку за іншою адресою, а не за адресою проживання, вони не мають права на приватизацію. Діти також не можуть приймати участі у приватизації, якщо на момент приватизації прописані в іншій квартирі.

Як вбачається з заяви оформлення передачі в приватну спільну часткову власність квартири АДРЕСА_8 від 01.02.2000 року, на ній є підпис від імені ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Однак, згідно висновку експерта №1106 від 31.08.2015 року, виконаного в рамках кримінального провадження №0002867, підпис від імені ОСОБА_1 в заві про спільну часткову власність квартири від 01.02.2000 року, виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою.

У гл. 3 ЦК 1963 р. дано вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними»(зі змінами; далі -постанова Пленуму), угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом.

Відповідно до ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року, недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону.

У статті 44 ЦК (1963 року) визначено, що угоди між громадянами повинні укладатися у письмовій формі і підписані особами, які їх укладають.

Суд вважає, що заява про спільну часткову власність квартири АДРЕСА_8 від 01.02.2000 року не відповідає вимогам закону, а саме ст. 44 ЦК України (в редакції 1963 року), волевиявлення ОСОБА_1 на її укладення не було, а тому вона є недійсною.

Окрім того, відмітка про приватизацію не надана, клопотання щодо її отимання сторонами не заявлялися.

Отже, ОСОБА_10 згоди на приватизацію не давав та заяву на участь у приватизації не підписував, що підтверджується висновком експерта. Оскільки волевиявлення зі строни позивача на участь у приватизації не було, за такого приватизація квартири АДРЕСА_8 була проведена з порушенням законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, за такого слід скасувати розпорядження ОСОБА_7 комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_8 та визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 28 лютого 2000 року ОСОБА_7 комунальної власності Миколаївської міської ради, про право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_8.

Керуючись ст. ст. 14, 209, 212-215 ЦПК України , суд -

ВИРІШИВ:

Позов - задовольнити.

Скасувати розпорядження ОСОБА_7 комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року про приватизацію ОСОБА_3 та ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_8.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане 28 лютого 2000 року ОСОБА_7 комунальної власності Миколаївської міської ради, про право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_8, видане на підставі розпорядження ОСОБА_7 комунальної власності Миколаївської міської ради №3830-р від 28 лютого 2000 року.

Стягнути з ОСОБА_7 з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради, ДКП «Житло», Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖИТЛО», ОСОБА_3 судовий збір у сумі по 61,00 грн. з кожного.

Рішення може бути оскаржене у порядку та строки, передбачені ст. 294-296 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова