Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" січня 2016 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Кузнецова Д. В. , при секретарі Мащенко Д.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним, тлумачення договору та поділ спільного сумісного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

18 травня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним, тлумачення договору та поділ спільного сумісного майна подружжя. Просила визнати недійсним договір від 13.12.2014 року про поділ спільного майна подружжя, зареєстрований в реєстрі за №831, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3, застосувати до договору про поділ спільного майна подружжя правові наслідки недійсності правочину, які передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України, у вигляді приведення сторін у первинний стан.

До початку розгляду справи по суті позивач уточнила позовні вимоги. В обґрунтування уточненого позову зазначила, що в період з 1994 року по 2014 рік перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 15.09.2014 року за рішенням суду шлюб між сторонами було розірвано.

13.12.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір про поділ спільного майна подружжя, за умовами якого було проведено поділ спільного сумісного майна подружжя та більша частина всього майна на загальну суму 10 928 000,00 грн. була виділена в особисту власність відповідача, менша частина на суму 864 000,00 грн. на користь позивача. Для дотримання принципу рівності часток подружжя в якості грошової компенсації договором було передбачено перехід у власність ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10 064 000,00 грн., які вона отримала до моменту підписання спірного договору. В тексті договору не містяться застереження про те, що сторони підтверджують відсутність умов в угоді, вчинених (підписаних) під впливом помилки або під впливом обману.

Умови договору про отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 10 064 000,00 грн. не відповідають дійсності, оскільки були підписані як за відсутності належної обачності з боку позивача, так і за умов довірчих відносин із відповідачем, які склалися внаслідок тривалих шлюбних відносин, що дозволило відповідачеві навмисно ввести ОСОБА_1 в оману стосовно обставин, що мають суттєве значення.

На підтвердження того, що позивач не отримувала передбачених договором грошових коштів в сумі 10 064 000,00 грн., наводить відсутність на момент підписання договору такої суми коштів, у зв'язку із відсутністю відповідного доходу. Відповідач не може надати доказів наявності в нього обумовлених договором коштів або виконання ним грошового зобовязання відповідно до вимог статті 545, 599 ЦК України, зокрема видачі грошової розписки кредитора про отримання виконання. Вказує про необхідність захисту порушених майнових інтересів шляхом визнання судом умов договору про поділ спільного майна подружжя в частині отримання ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 10 064 000,00 грн. до підписання цього договору недійсним на підставі статті 229 та 230 ЦК України. Також, посилаючись на положення ч.2 ст. 651 ЦК України, вказує про наявність підстав для розірвання договору внаслідок неналежного виконання його умов відповідачем та поділ спільно сумісного майна в судовому порядку згідно зі статтями 70, 71 СК України.

На підставі зазначеного просила відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України провести тлумачення змісту угоди Договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12. 2014 року; визнати недійсними умови договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014 року, що містяться в останньому абзаці пункту 1, в частині отримання ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 10 064 000,00 грн. до підписання цього договору з підстав, передбачених статтями 229, 230 ЦК України; розірвати Договір про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 №831; провести поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до вимог ст.ст. 70 та 71 Сімейного кодексу України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та пояснила, що між сторонами 13.12.2014 року був укладений договір про поділ спільного майна подружжя, за яким більша частина майна перейшла до відповідача. Нотаріус не розяснив позивачеві наслідки укладення даної угоди. Сторони не мали грошових коштів, що передбачені оскаржуваним договором в сумі 10 064 000,00 грн. Договір був підготовлений заздалегідь, із повним змістом якого ОСОБА_1 знайомилася у адвоката відповідача. Нею був прочитаний договір, а його зміст як до підписання, так і після підписання був незмінний. До підписання угоди позивачеві обіцяли віддати обєкт нерухомого майна по вул.Левченко та по пр.Металургів. З приводу вказаних обєктів нерухомого майна між сторонами була усна угода про спільну виплату кредиту по обєкту по вул.Левченко, після чого право власності на обєкт повинно було перейти позивачеві. На сьогоднішній день обєкт, що розташований по пр.Металургів, був переданий позивачеві на підставі договору дарування, а обєкт по вул.Левченко переданий не був. За умовами договору про поділ спільного майна подружжя щодо передачі коштів в сумі 10 064 000,0 грн. в дійсності між сторонами стояли усні домовленості про передачу позивачеві вказаних двох обєктів нерухомості, один з яких по сьогоднішній час не переданий позивачеві. Відповідач порушив усні домовленості після здійснення в травні 2015 року рейдерського захвату приміщення по вул.Левченко, 2.

Представники позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та додатково пояснили, що оскаржуваний договір про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014 року був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_3 з грубим порушенням закону. Так, Постановою Правління НБУ від 06.06.2013 року №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» встановлено граничну суму розрахунків готівкою для фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000,00 грн. Фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000,00 грн., шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті) у розмірі 150 000,00 грн. Листом НБУ №11-116/3159 від 24.01.2014 року вказано, що вимоги щодо обмеження готівкових розрахунків фізичної особи з підприємством (підприємцем), установлені пунктом 1 Постанови №210 та пунктом 2.3 глави 2 Положення №637, стосуються розрахунків як фізичної особи-платника з підприємством (підприємцем) отримувачем, так і розрахунків підприємства (підприємця) платника з фізичною особою отримувачем. Обмеження готівкових розрахунків стосуються розрахунків за правочинами, предметом яких є будь-які матеріальні та нематеріальні блага, які можуть бути оцінені в грошовій формі, у тому числі розрахунків за договорами, повязаними з корпоративними правами, наданням чи поверненням позики, виплатою неустойки. Сплата за договором, загальна сума за яким перевищує 150 000,00 грн., у різні дні частками, кожна з яких не перевищує встановленої суми обмеження, не суперечить законодавству. Враховуючи вимоги Постанови №210 та Положення 637 фізичні особи для здійснення розрахунків за договорам купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, на суму більше 150 000,00 грн. мають право внести кошти готівкою до банків або небанківських фінансових установ, які в установленому порядку отримали ліцензію на переказ коштів без відкриття рахунку, для подальшого їх зарахування на рахунки отримувачів. У разі здійснення розрахунків між фізичними особами нерезидентами та резидентами за договорами купівлі-продажу майна банкам необхідно пропонувати клієнтам для здійснення таких операцій використовувати окремий поточний рахунок нотаріуса. Відповідач не представив нотаріусу докази (банківські виписки та рух коштів по рахунках у даному розмірі) або підтвердження виконання грошових обовязків у відповідності до статті 545 ЦК України, а нотаріус ОСОБА_3 умисно ці докази не витребувала. Всупереч вищевказаним нормам приватним нотаріусом ОСОБА_3 був посвідчений правочин.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_6 позовні вимоги не визнала, надала письмові заперечення, в яких вказала, що за укладеним між сторонами спору договором про поділ спільного майна подружжя частина спільного майна перейшла до ОСОБА_2, а інша частина до ОСОБА_1 До укладення даного договору сторони неодноразово обговорювали його умови та прийшли до спільного рішення про передачу крім майна грошових коштів в сумі 10 064 000,00 грн., в рахунок перевищення вартості майна, що перейшло в особисту власність ОСОБА_2 При цьому вказані грошові кошти позивач отримала до моменту підписання самого договору, про що свідчить її особистий підпис в пункті 1 договору. Своїм підписом позивач підтвердила факт передачі грошових коштів по договору. Між сторонами згідно статті 545 ЦК України не виникли боргові зобовязання. Вважає неможливою застосування положень ч.2 статті 651 ЦК України до спірних правовідносин, оскільки при підписанні договору ОСОБА_1 вже отримала грошові кошти в повному обсязі, що підтвердила своїм підписом. За умовами договору ОСОБА_1 отримала грошові кошти до укладення договору про поділ спільного майна подружжя, тому позивач не могла розраховувати на отримання коштів в момент укладення договору або після його підписання.

Також посилається на пункт 19 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно з якою помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Крім того зазначає, що позивач не обґрунтувала та не довела введення її в оману відповідачем. В пункті 2 та 3 договору містяться положення, згідно з якими сторони підтвердили, що договір підписується за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та не є фіктивним або удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної із сторін. Також вказує, що з часу розірвання шлюбу між сторонами до моменту укладення договору про поділ спільного майна пройшло майже три місяці та за цей час позивачеві не могло бути достеменно відомо про матеріальний (фінансовий) майновий стан відповідача ОСОБА_2 В правовідносинах, що склалися між сторонами, розписка кредитора про отримання грошових коштів не передбачена діючим законодавством. Своїм підписом в договорі позивач підтвердила факт отримання коштів в повному обсязі. Грошові кошти, що передані за договором, були спільною сумісною власністю подружжя та були нажиті в період шлюбу. В підтвердження цього факту вказує на те, що сторони є приватними підприємцями та здійснювали підприємницьку діяльність, як в період шлюбу, так і після його розірвання. Доходи відповідача за період шлюбу дозволяли мати грошові кошти в сумі 10 064 000,00 грн.

Представник третьої особи адвокат ОСОБА_7 позовні вимоги не визнав, в судовому засіданні зазначив про законність дій нотаріусу при посвідченні договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014 року. Умови укладеного договору були виконані до його підписання сторонами. Вимога законодавства щодо безготівкового розрахунку за договорами на суму, що перевищує 150 000,00 грн., відносяться лише до договорів купівлі-продажу та не стосуються договорів про поділ спільного майна подружжя. Крім того, в таких договорах оцінка майна не обовязкова та сторони мають право самостійно визначити його вартість. Також діючим законодавством не передбачено перевірку факту передачі коштів між сторонами. Форма договору про поділ майна передбачена Міністерством юстиції України.

Від третьої особи ОСОБА_3 були надані письмові пояснення, в яких зазначено, що 13.12.2014 року за реєстраційним №831 був посвідчений договір про поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Внаслідок великого обєму договору його неможливо було посвідчити за один день, тому сторони звернулися до нотаріусу з відповідними документами за кілька тижнів до посвідчення цього договору, надали всі правовстановлюючі документи на спільне майно, паспорти, ідентифікаційні номери, документи про шлюб та його розірвання. Договір готувався тривалий час та був наданий сторонами на ознайомлення. Сторони знайомилися з договором декілька днів після чого договір був підписаний сторонами і посвідчений нотаріусом. Грошові кошти в сумі 10 064 000,00 грн., які вказані в тексті договору, не є грошовою компенсацією. Ці гроші нажиті колишнім подружжям в шлюбі, є спільною сумісною власності подружжя і були предметом поділу, як і інше зазначене в цьому договорі майно. У договорі вказано, що грошові кошти в сумі 10 064 000,00 грн. переходять в особисту (неспільну) власність гр. ОСОБА_1 Ця сума коштів була заявлена сторонами, нажита колишнім подружжям і зберігалась у сторін. Згідно з діючим законодавством нотаріус не має права або зобовязання перевіряти гроші на власні очі, але щоб переконатися про перебування коштів у ОСОБА_1 та що вона не помиляється щодо всіх обставин, викладених в цьому договорі, в тексті договору була передбачена спеціальна фраза: «Цю суму грошей ОСОБА_1 одержала до підписання цього договору, що підтверджується її особистим підписом: Підпис____». На запитання нотаріуса: «дійсно вона володіє такими грошима?» ОСОБА_1 відповіла задовільно і підписалась під цією фразою. Також Постанова НБУ від 06.06.2013 року №210 стосується розрахунків готівкою між фізичними особами за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню. Договір про поділ спільного майна подружжя не є договором купівлі-продажу, а грошові кошти, вказані в цьому договорі, не є грошовою компенсацією або платою. На підставі зазначеного просила відмовити у позові.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що в період з 15 січня 1994 року по 15 вересня 2014 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 15 вересня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

13 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений нотаріально посвідчений договір про поділ спільного майна подружжя, за умовами якого сторони між собою зробили поділ спільного сумісного майна, яке було нажито в період шлюбу. Згідно з даним договором в особисту (неспільну) власність ОСОБА_2 перейшло наступне майно:

- квартира, розташована за адресою АДРЕСА_1, жилою площею 44,9 кв.м.;

- земельна ділянка № 34, яка розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Блинова, кадастровий номер :01:017:0312, загальною площею 0,1 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка);

- земельна ділянка № 65, яка розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Заозерна, кадастровий номер 412300000:03:013:0123, загальною площею 0,210 га, наданої для роздрібної торгівлі в неспеціалізованому магазині (експлуатація торгового павільйону);

- земельна ділянка № 65, яка розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Заозерна, кадастровий номер :03:013:0124, загальною площею 0,0210 га, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Восьмого березня, будинок 75 «в», загальною площею 15,1 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Восьмого березня будинок 75 «г», загальною площею 5,9 кв.м.;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Гонди будинок 2, приміщення 145, загальною площею - 374,3 кв.м.;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Заозерна будинок 74 «б», загальною площею - 14,6 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Заозерна будинок 74 «б», загальною площею - 17.9 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Курчатова будинок 37, загальною площею - 6,5 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Курчатова будинок 37, загальною площею - 23.9 кв.м.;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Козлова В.Н. будинок 112 «б», загальною площею 9,3 кв.м.;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Козлова В.Н. будинок 112 «а», загальною площею - 18.5 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Козлова В.Н. будинок 54 в, загальною площею - 6,1 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Комінтерна, будинок 38 «б», загальною площею - 5,9 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Маміна-Сибиряка, будинок 47, загальною площею 894,8 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Маміна-Сибиряка, будинок 47, загальною площею - 13,8 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Маміна-Сибиряка, будинок 19 «в», загальною площею - 7,2 кв.м.;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, будинок 200, загальною площею - 13,0 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, будинок 176, загальною площею 7.3 кв.м.;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, будинок 212, загальною площею 11.3 кв.м.;

- нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Ілліча, будинок 140, загальною площею - 12.7 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Першотравнева, будинок 62 «в», загальною площею 9.0 кв.м.;

- квартира, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Рівна будинок 47 «а», квартира 43, жилою площею - 37,1 кв.м, загальною площею - 61.5 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Світла, будинок 21 «б», загальною площею - 12.8 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Світла, будинок 62, загальною площею - 2886.5 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Яснополянська, будинок 23 «б», загальною площею 13,8 кв.м.;

- нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Яснополянська, будинок 23 «в», загальною площею - 6,8 кв.м.

- - транспортний засіб марки ГАЗ 3302 АС-G3302АХУ1СПГ, 2008 року випуску, реєстраційний №АН1606 ІК;

- транспортний засіб марки ISUZU NQR 71R, 2008 року випуску, реєстраційний №АН9344 СХ;

- транспортний засіб марки MAN M 90, 1996 року випуску, реєстраційний №АН 9193 ІМ;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3307 1012 СПГ, 2003 року випуску, реєстраційний номер АН36441К;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3307 СПГ, 2004 року випуску, реєстраційний номер АН76711К;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3307, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3307, 2003 року випуску, реєстраційний номер

АН6256ІО;

- транспортний засіб марки MITSUBISHI CANTER, 2006 року випуску, реєстраційний номер АН69301Н;

- транспортний засіб марки VOLKSWAGEN CADDY СПГ, 1999 року випуску,

реєстраційний номер АН66641Е;

- транспортний засіб марки VOLKSWAGEN CADDY, 1997 року випуску, реєстраційний номер АН6566II;

- транспортний засіб марки ГАЗ 330202 206 СПГ, 2012 року випуску, реєстраційний номер АН66741Е;

- транспортний засіб марки ГАЗ 33021 1212 СПГ, 2003 року випуску, реєстраційний номер 08914ЕВ;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 288 ЗНГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер АН69661Н;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 206 СПГ, 2013 року випуску, реєстраційний номер АН78261М;

- транспортний засіб марки ГАЗ 33021 СПГ, 2003 року випуску, реєстраційний номер 09590ЕН;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 288 СПГ, 2011 року випуску, реєстраційний номер АН29471В;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер АН96831М;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 АС-G3302АХY1СПГ, 2008 року випуску, реєстраційний номер АН16051К;

- транспортний засіб марки ГАЗ 330202 414 СПГ, 2008 року випуску, реєстраційний номер АН96931М;

- транспортний засіб марки ГАЗ 33021 1212 СПГ, 2003 року випуску, реєстраційний номер 24256ЕН;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер АН80021С;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер АН80031С;

- транспортний засіб марки ГАЗ 2705, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2;

- транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ VITO 111CDI, 2009 року випуску реєстраційний номер АН82381С;

- транспортний засіб марки VOLKSWAGEN GOLF, 2012 року випуску реєстраційний номер НОМЕР_3;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 АС-G3302 АХХ-1, 2007 року випуску реєстраційний номер АН81641В;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 ФИА СПГ, 2006 року випуску, реєстраційний номер АН81631В;

- транспортний засіб марки ГАЗ 33023 414 СПГ, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4;

- транспортний засіб марки ГАЗ 3302 288 ЗНГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5;

У особисту (неспільну) власність ОСОБА_1 перейшло наступне майно:

- квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_2, жилою площею - 16,8 кв.м, загальною площею 28,81 кв.м.;

- транспортний засіб марки ГАЗ 33021 212 СПГ, 2001 року випуску, реєстраційний №28095ЕВ;

- транспортний засіб марки ГАЗ 33021 212 СПГ, 2000 року випуску, реєстраційний №АН8750СМ;

- транспортний засіб марки HYUNDAI HD 65, 2004 року випуску, реєстраційний №АН0646ІА;

- транспортний засіб марки MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2011 року випуску, реєстраційний №АН 6161 НК;

- а також грошові кошти в сумі 10 064 000,00 грн. перейшли у особисту (неспільну) власність ОСОБА_1.

Цю суму грошей ОСОБА_1 одержала до підписання цього договору, що підтверджується її особистим підписом.

Надаючи оцінку укладеному між сторонами договору, суд виходить з наступного.

Згідно з ч. 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (стаття 61 СК України).

Статтею 64 Сімейного кодексу України закріплено право подружжя на укладення договорів між собою, а саме: дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено статтею 69 СК України, згідно якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Відповідно до ст. 70 СК України при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Але законний режим рівності часток при посвідченні договору про поділ спільного майна може бути змінений за домовленістю сторін.

Згідно з частинами першою, дев'ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства. Під вимогами законів у цьому випадку слід розуміти імперативні норми, що встановлюють заборону для договірного регулювання відносин подружжя.

Оскільки договір, в тому числі договір про поділ спільного майна подружжя, передусім, є категорією цивільного права, то відповідно до статті 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин повинні застосовуватися загальні норми статей 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, а також глав 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення, зміни і розірвання.

Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки.

Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом.

Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства або така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Існуючі положення ЦК України та СК України не передбачають прямої заборони щодо відступлення від принципу рівності часток майна подружжя при укладені договору між собою. Тобто сторони з огляду на диспозитивність таких положень мають право відійти від принципу рівності часток між собою та передбачити перехід права власності на більший розмір майна будь-кому із подружжя, що не є порушенням прав колишнього подружжя.

Аналогічні положення також закріплені в пункті 4.4. глави 5 Розділу «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5.

Наведене свідчить про неможливість визнання договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014 року недійсним з підстав порушення принципу рівності часток.

Статтею 69 СК України передбачено можливість укладення договору про поділ спільного майна подружжя та вимоги щодо його нотаріального посвідчення в разі поділу нерухомого майна.

На сьогоднішній час діюче законодавство не містить прямого поняття договору про поділ спільного майна подружжя.

Із наявних норм цивільного та сімейного законодавства та змісту самого договору вбачається, що за своєю суттю договір про поділ спільного майна подружжя є спільним розпорядженням подружжя своїм спільним майном.

Майно, що є предметом договору про поділ спільного майна, між сторонами, за добровільним погодженням обох сторін визнається спільною сумісною власністю подружжя та після укладення даного договору правовий режим майна змінюється.

В змісті договору щодо кожного майна застосовуються вираз: «переходить у особисту (неспільну) власність». Тобто даним договором змінюється лише статус майна для обох сторін. При цьому в договорі не містяться прямі посилання щодо обовязку будь-кого із сторін фактично передати один одній визначене ними майно, що свідчить про відсутність договірного врегулювання або спору щодо місця знаходження цього майна. Одночасно з цим статус грошей в договорі визначено за подібним принципом із додатковим зазначенням про фактичне отримання коштів позивачем до підписання договору.

У договорі про поділ спільного майна подружжя було визначено таке майно, що підлягає поділу із визначенням його статусу в подальшому, зокрема, було перелічено нерухоме майно, транспортні засоби та грошові кошти.

Відповідно до ч. 2 п. 23 Постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами тощо.

За наведених положень грошові кошти, що визначені в договорі про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014 року, відносяться до поняття майна та були предметом поділу, так само як і нерухоме майно та транспортні засоби, а отже в даному випадку їх не можна вважати певною платою або компенсацією однією стороною на користь іншої за нерівність часток при поділі нерухомого майна та транспортних засобів.

Оскільки оскаржуваний договір про поділ спільного майна є договором, спрямованим лише на припинення режиму спільності подружнього майна і встановлення права приватної власності кожного з подружжя щодо визначених договором речей, а саме нерухомого майна, транспортних засобів та грошових коштів в сумі 10 064 000,00 грн., тому його умови прямо не приписують вчинення сторонами дій щодо нього, зокрема передачі коштів в майбутньому на користь позивача або визначення боржника і кредитора за договором.

Перелік майна, що є предметом поділу за договором, був визначений сторонами за взаємною згодою. У судовому засіданні сторонами не заперечувався факт наявності і набуття за час шлюбу нерухомого майна та транспортних засобів, що були визначені в договорі про поділ. Спору щодо даного майна сторони не висловлювали.

Стосовно доводів позивача про необхідність перевірки нотаріусом на момент посвідчення договору наявності у сторін коштів в сумі 10 064 000,00 грн. суд відзначає наступне.

Главою 7 Розділу І «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 визначено перелік відомостей і документів, що необхідні для вчинення нотаріальної дії. За змістом даної глави для вчинення договору про поділ спільного майна у виді грошових коштів відсутні імперативні приписи або диспозитивні норми для нотаріусу щодо здійснення ним фактичної перевірки або витребування у сторін доказів наявності таких коштів.

В силу статті 19 Конституції України та ч. 2 ст. 14 ЦК України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

З огляду на відсутність прямих приписів або диспозитивних норм, які б надавали право або встановлювали обовязок для нотаріуса здійснювати перевірку щодо фактичної наявності грошових коштів у сторін під час їх поділу, суд не вбачає невідповідності дій нотаріусу вимогам законодавства під час посвідчення договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014 року, які б давали підстави для визнання його недійсним.

Одночасно з цим главою 2 Розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, передбачено необхідність предявлення правовстановлюючих документів на нерухоме майно та свідоцтва про право власності на транспорті засоби, якщо предметом договору є відповідне майно.

За наведеними положеннями нотаріус, що посвідчує такий договір, перевіряє лише наявність нерухомого майна та транспортних засобів, правовстановлюючі документи на нього та можливі обтяження, а щодо коштів до компетенції нотаріусу не входить перевірка наявності визначеної в договорі суми коштів, що підлягають розподілу.

За змістом договору обовязки з передачі коштів від відповідача до позивача, так само як і строки передачі коштів або іншого майна, оскаржуваним договором передбачено не було. Натомість є пряме посилання в договорі, яке викладене окремим реченням, згідно з яким позивач вказує про те, що всю суму грошей ОСОБА_1 одержала до підписання цього договору, що підтверджується її особистим підписом, який також викладений окремо.

З огляду на це в цій частині договір про поділ спільного сумісного майна за своєю правовою природою можна охарактеризувати як реальний, тобто виникнення прав та обовязків у сторін повязано із одночасним укладеннями та виконанням договору, що свідчить про фактичне перебування коштів у ОСОБА_1 в момент підписання договору.

З урахуванням викладеного суд не приймає доводи позивача про необхідність надання окремої розписки щодо одержання коштів позивачем на виконання приписів ст.545 ЦК України, оскільки видача такої розписки має відбуватися між кредитором та боржником в зобовязальних правовідносинах. Натомість правовідносини, що виникли між сторонами за договором про поділ спільного сумісного майна не є зобовязальними, оскільки в даному випадку відсутні прямі зобовязання сторін щодо передачі коштів боржником на користь кредитора.

Щодо вимог позивача про розірвання договору суд зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

З огляду на те, що судом встановлено фактичне перебування коштів у ОСОБА_1 в момент підписання договору, та відсутність з боку відповідача невиконаних обовязків по договору або порушення його умов, тому суд не знаходить достатніх підстав для розірвання договору.

Крім того, на виконання вимог статті 1087 Цивільного кодексу України за постановою Правління НБУ від 06.06.2013 року N 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» за договорами купівлі-продажу було встановлено граничну суму розрахунків готівкою між фізичними особами у розмірі 150 000 (ста п'ятдесяти тисяч) гривень (пункт 1 Постанови).

При перевищені даної суми фізичні особи мають право здійснювати розрахунки шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті). (пункт 2 Постанови).

Вказані обмеження встановлені лише для договорів купівлі-продажу.

При цьому будь-яких обмежень для договорів поділу майна подружжя, в тому числі за якими предметом поділу є грошові кошти, дана Постанова НБУ не передбачає.

Аналіз наведених норм свідчить про відсутність порушень сторонами постанови Правління НБУ від 06.06.2013 року N 210 в частині розподілу грошових коштів за договором.

Стосовно необхідності проведення незалежної оцінки майна, що є предметом поділу, суд відзначає наступне.

Відповідно до вимоги п. 22 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при поділі спільного майна подружжя, який здійснюється за правилами, встановленими статтями 6972 СК України та ст. 372 ЦК України, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

За вказаними нормами обом сторонам у першу чергу надано можливість самостійно визначити вартість майна, що є предметом поділу за договором від 13.12.2014 року, тому при посвідченні договору проведення незалежної оцінки майна не вимагається.

В якості підстави для визнання договору недійсним позивачем наведено одночасно статтю 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки) та статтю 230 ЦК України (під впливом обману). За твердженням позивача умова про отримання нею грошових коштів в розмірі 10 064 000,00 грн. не відповідає дійсності та її було підписано як при відсутності достатньої обачності зі сторони позивача, так і за умов довірчих відносин до колишнього чоловіка, які дозволили відповідачеві ввести в оману щодо обставин, що мають суттєве значення.

Відповідно до чч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У своїх поясненнях в судовому засіданні позивач наголошувала, що в оскаржуваному договорі за пунктом про отримання нею грошей в сумі 10 064 000,00 грн., в дійсності між сторонами стояли усні домовленості щодо передачі їй в майбутньому двох обєктів нерухомого майна по пр. Металургів та вул.Левченко, що не увійшли до змісту договору, та які були порушені відповідачем в травні 2015 року, що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Також позивачем було підтверджено, що в її розпорядженні було достатньо часу до підписання угоди у нотаріусу для ретельного ознайомлення та вона заздалегідь вивчала зміст договору. Ознайомившись із змістом договору, через деякий час вона його підписала. При цьому зміст договору як до підписання, так і після був однаковим та не змінювався.

З даних пояснень вбачається, що позивач розуміла дійсну невідповідність між прописаними умовами договору та власними очікуваннями від його результатів стосовно обєктів, які на її думку повинні були бути передані за усними домовленостями із відповідачем. При цьому навмисно, за її усвідомленням, в договорі не було прописано долю цих двох обєктів.

Крім того, згідно з наявною в матеріалах справи письмової відповіді Іллічівського відділення Маріупольської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Донецькій області від 09.11.2015 року позивач є фізичною особою-підприємцем, самостійно здійснює підприємницьку діяльність та має дохід за 2013 рік в розмірі 724 560,00 грн. і за 2014 рік 880 195,66 грн., що свідчить про фінансову обізнаність позивача та розуміння нею суті змісту умов договору щодо отримання нею коштів до підписання договору, що посвідчено її особистим підписом під цим реченням, та розуміння нею наслідків укладення угоди із даними умовами.

Помилки внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За таких обставин на переконання суду під час розгляду справи в суді першої інстанції не було встановлено обставин, щодо яких помилилася сторона правочину - позивач ОСОБА_1, та існування з її сторони дійсної, не навмисної помилки щодо істотних обставин правочину.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та Узагальнення Верховного суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Позивачем не було належним чином обґрунтовано та доведено вчинення відповідачем активних дій, спрямованих на формування у ОСОБА_1 хибної уяви щодо правової природи правочину та його істотних умов, правильна інформованість про які могла бути підставою для неукладання цієї угоди на запропонованих умовах. Умова договору про перехід в особисту (неспільну) власність ОСОБА_1 та одержання нею до підписання договору даної суми коштів не була спростована позивачем та не встановлено судом в цій частині дійсних перешкод у вчиненні правочину, які б свідчили про існування обману позивача.

Позивачем не доведено належними доказами беззаперечну неможливість існування у сторін за час шлюбу грошових коштів в сумі 10 064 000,00 грн., оскільки згідно з вказаним вище листом Державної фіскальної служби від 09.11.2015 року, окрім ОСОБА_1, відповідач також зареєстрований як фізична особа підприємець, здійснює підприємницьку діяльність та має стабільний дохід, зокрема за перше півріччя 2014 року дохід складає 1 003 345,02 грн., за три квартали 2014 року 1 613 568,84 грн., за 2014 рік 2 030 967,33 грн. З огляду на кількість майна, що було предметом поділу за договором від 13.12.2014 року, а також доходи обох сторін, суд не приймає доводи позивача про неможливість існування грошових коштів в сумі 10 064 000,00 грн. у спільному бюджеті подружжя.

З урахуванням викладеного судом не встановлено введення позивача в оману та підстав для визнання угоди недійсною за ст. 230 ЦК України.

Також суд відзначає, що позивачем було одночасно заявлено в позові дві взаємовиключні підстави визнання правочину недійсним: укладення договору про поділ спільного сумісного майна подружжя під впливом помилки з боку позивача ОСОБА_1 та укладання договору під впливом обману з боку відповідача ОСОБА_2 Одночасне їх доведення позивачем так само, як і застосування судом, є неможливим з огляду на взаємовиключність. (Ухвала Верховного суду України від 24 листопада 2010 року справа № 6-10508св07).

Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду, яке набрало законної сили.

За таких обставин, суд приходить до висновку, про відсутність обґрунтованих підстав для визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним.

Стосовно позовних вимог про тлумачення договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 13.12.2014 року суд приходить до наступного.

Згідно статті 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами).

На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін.

Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

Як встановлено судом між сторонами був укладений договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 13.12.2014 року, в якому сторони між собою зробили поділ спільного сумісного майна, яке було нажито в період шлюбу та перелічили в договорі нерухоме майно, транспортні засоби та грошові кошти, які перейшли у особисту (неспільну) власність кожного із подружжя. Крім того, в договорі було передбачено, що грошові кошти в сумі 10 064 000,00 грн. ОСОБА_1 одержала до підписання цього договору, що підтверджується її особистим підписом. Інші умови договору фактично лише зводяться до розяснення сторонам їх прав та обовязків та зясування їх волевиявлення.

Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору.

Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Відповідно до положень статті 213 ЦК України обґрунтованою підставою для тлумачення правочину може бути неоднакове використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних, сімейних відносин тощо, що призвело до неточного відтворення в договорі власної волі сторін щодо предмету, їх прав та обовязків.

Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин договору і змістом договору в цілому, що ускладнюють розуміння волі сторін щодо предмету угоди.

Проте позивачем не було обґрунтовано, в чому саме договір про поділ спільного сумісного майна подружжя від 12.13.2014 року є незрозумілим. Які саме слова та поняття не в повній мірі або не точно відображають дійсну волю сторін. Фактично позивач шляхом тлумачення правочину намагався змінити зміст правочину.

Однак суд відзначає, що тлумачення договору судом не повинно змінювати волю сторін, тобто підміняти собою сам договір. Тлумачення договору є лише інструментом з'ясування дійсної волі сторін. Отже суд, здійснюючи тлумачення договору, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст договору, що може спотворити волю однієї із сторін договору.

З аналізу представленого договору про поділ спільного сумісного майна подружжя від 13.12.2014 року вбачається, що він не містить в собі будь-яких незрозумілих слів, понять, термінів, які не дають змоги з'ясувати дійсні наміри сторін при підписанні даного договору, що є підставою для тлумачення правочину відповідно до ст. 213 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи.

З урахування викладеного суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність у зв'язку із цим законних та обґрунтованих підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним, тлумачення договору та поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в Апеляційний суд Донецької області через Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д. В. Кузнецов