№ 263/4351/16-ц
№2/263/1345/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016р. м.Маріуполь

Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарях Пахніц О.І., Кузнецовій І.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області (далі - Фонд) про відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, посилаючись на те, що з 25.09.1995 року по 15.03.1999 року він перебував у трудових відносинах з КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство №052808». Вказане підприємство ліквідовано без правонаступника. Під час виконання своїх трудових обовязків на посаді слюсаря по ремонту автомобілів позивач 26 грудня 1996 року отримав травму ока. За фактом нещасного випадку на виробництві було складено акт форми Н-1.

Відповідно до первинного висновку МСЕК (довідка серія 2-18-АЖ 252308 від 14.04.1997р.) позивачу встановлено 40% стійкої втрати працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Через отриману травму позивачу також встановлені обмеження щодо умов праці, а саме «робота слюсарем на видачі інструменту, чергування по гаражу, кладовщик». Загальний строк перебування позивача на лікарняному до проходження МСЕК склав майже 4 місяці, через проникаюче поранення лівого ока йому робили складні операції з метою збереження ока, проте 13.11.1997р. зроблено операцію енуклеацію (видалення) очного яблука.

Крім того, позивачем зазначено, що наслідки отриманого трудового каліцтва призвели не лише до втрати загальної та професійної працездатності, а й докорінно змінили її життя, завдавши сильних моральних страждань. Зважаючи на те, що моральна шкоди, заподіяна трудовим каліцтвом, не відшкодована, а моральні страждання є прямим наслідком отриманого трудового каліцтва, враховуючи тривалість, характер та обсяг душевних страждань, безпорадність та тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 50 000 грн.

У судове засідання позивач не зявився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що Фонд соціального страхування розпочав свою діяльність з набранням чинності 01.04.2001р. Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», тобто майже через 4 роки після встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. На час встановлення втрати працездатності відповідальність за шкоду повинен був нести власник підприємства, а позивачем не доведено, що перед ним існує заборгованість за таку шкоду. Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 року виключено відшкодування моральної шкоди, як вид страхової виплати, тому відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинилося. Крім того, представник відповідача вважає, що позивачем не надано жодного документального підтвердження спричинення їй моральної шкоди.

Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що позивач з 25.09.1995 року по 15.03.1999 року перебував у трудових відносинах з КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство №052808», що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 (а.с.6-7) та не оспорюється відповідачем. КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство №052808» 28.01.2008р. ліквідовано без правонаступника (а.с.18-19).

16.12.1996 року, коли позивач працював слюсаря по ремонту автомобілів в КП «Маріупольське комунальне автотранспортне підприємство №052808», стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_1 отримав травму ока (проникаючи поранення роговиці внутрішньоочного чужорідного тіла лівого ока), що підтверджується актом №4 форми Н-1 від 28.12.1996 року. Причиною нещасного випадку є те, що слюсар ОСОБА_1 при знятті первинного валу з не повністю очищеної від змазки коробки передач знаходився навпроти коробки, по валу якої проводив удари молотком, а не збоку від неї, тим самим порушив правила безпеки проведення таких робіт. Начальник авторемонтної майстерні не забезпечив достатній контроль за безпечними діями слюсаря, диспетчер не забезпечив контроль надходження в агрегатний цех не очищеної повністю від змазки коробки передач.

Внаслідок травми, яка мала місце 16.12.1996 р., за результатами МСЕК від 14.04.1997р. (довідка серія 2-18-АЖ 252308 від 14.04.1997р.) ОСОБА_1 встановлено 40% стійкої втрати професійної працездатності, встановлена 3 група інвалідності (а.с.13).

Через отриману травму позивач змушена тривалий час лікуватися, що підтверджується численними виписними епікризами (а.с.14-16), у зв'язку із чим ОСОБА_1 відчуває постійні моральні страждання.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Термін «моральна шкода» вперше з'явився у законодавстві з прийняттям Закону України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ, який набрав чинності з 1 січня 1993 року, та передбачав право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Згідно зі ст.12 зазначеного закону в редакції, яка діяла станом на 04.11.1993 року, відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого,порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відшкодування шкоди, заподіяної трудовим каліцтвом, здійснювалось відповідно до Постанови КМУ від 23.06.1993 року № 472 «Про затвердження правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків».

Відповідно до п.38 вказаних Правил, право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Відповідно до ст. 2 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", його дія поширюється на осіб, право яких на отримання відшкодування шкоди раніше було встановлено згідно із законодавством СРСР або законодавством України про відшкодування шкоди, заподіяної працівникам внаслідок травмування на виробництві. При цьому в Прикінцевих положеннях вказаного закону зазначено, що уся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Судовими рішеннями Верховного Суду України, які є обов'язковими для всіх судів України (стаття 360-7 ЦПК України), та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, і відповідають положенню статті 58 Конституції України, встановлено, що за загальним правилом про дію нормативно-правового акту у часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-

правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце, а не на момент пред'явлення позову.

Позивач звернувся до суду за захистом його порушеного немайнового права, а саме: порушення права на життя та на охорону здоров'я у процесі трудової діяльності.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. Закон не передбачає строки позовної давності на звернення потерпілого із заявою про відшкодування моральної шкоди. Немає застережень щодо існування такого строку і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" (зі змінами і доповненнями).

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" внесені зміни до абз. 4 ст. 1, підп. "е" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28, а також виключено ч. 3 ст. 34 Закону № 1105- XIV, скасовано право потерпілих на виробництві громадян на відшкодування їм моральної (немайнової) шкоди за рахунок ОСОБА_2.

Згідно ж висновків Конституційного Суду України, викладених в пункті 2 мотивувальної частини Рішення від 9 лютого 1999 року N 1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), положення частини першої статті 58 Конституції України про дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що "вона починається з моменту набрання актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п. 11 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду.

Пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» передбачено, що вся заборгованість потерпілим на виробництві та членам їх сімей, яким до набрання чинності цим Законом (1 квітня 2001 року) підприємства, установи та організації не відшкодували матеріальної і моральної (немайнової) шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, виплачується цими підприємствами, установами і організаціями, а в разі їх ліквідації без правонаступника - Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві.

Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Тому, при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховуючи характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, час, на протязі якого він терпить незручності у зв'язку із втратою професійної працездатності, величину додаткових зусиль, які він повинен докладати для організації свого життя і побуту, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на відшкодування моральної шкоди в користь позивача в розмірі 15 000 грн.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат при розгляді справи, суд враховує, що, оскільки, згідно зі ст. 88 ч. 3 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України,Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року № 2694-ХІІ, Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Постановою КМУ від 23.06.1993 року № 472 «Про затвердження правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 15 000 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Маріуполі Донецької області в дохід держави 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М.Томілін