Ухвала іменем україни 02 березня 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Юровської Г.В., суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2015 року, в с т а н о в и л а: У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що 09 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останньому надано кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 500 грн зі сплатою 36 % за користування кредитом у розмірі на рік на суму залишку заборгованості. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_3 станом на 30 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 38 761 грн 37 коп., з яких: заборгованість за кредитом у розмірі 6 805 грн 87 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 29 633 грн 53 коп., штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штраф (процентна складова) у розмірі 1 821 грн 97 коп., яку банк і просив стягнути з відповідача. Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що оскільки судовим рішенням кредитна заборгованість вже була стягнута, то договірні правовідносини між сторонами припинились, а тому є і безпідставним стягнення відсотків за користування кредитом, комісії та неустойки (пені). Судами встановлено, що 09 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого останньому надано кредитні кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 500 грн зі сплатою 36 %за користування кредитом у розмірі на рік на суму залишку заборгованості. Установлено, що рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 листопада 2011 року стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 31 травня 2011 року в розмірі 17 821 грн 75 коп. Постановою державного виконавця державної виконавчої служби Арбузинського районного управління юстиції від 06 грудня 2012 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 17 821 грн 75 коп. Рішення суду не виконано. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг при порушенні позичальником строків платежів за грошовими зобов'язаннями, передбаченими цим договором, більш ніж на 120 днів позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн + 5 % від суми позову. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Так, п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, неправильно застосувавши вищезазначені норми матеріального права, дійшов передчасного висновку, що нарахування процентів за користування кредитом та штрафних санкцій з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання не передбачено. Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити. Рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 19 жовтня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий Г.В. Юровська Судді: В.М. Коротун Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана