Провадження № 2/522/699/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого - судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в приміщенні Приморського районного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання договору іпотеки недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір іпотеки від 20.12.2006 року, скасувати заборону на відчуження квартири.

При цьому позивачка посилається на те, що 20 грудня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ОСОБА_2 укладено ОСОБА_3 про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до умов якого АТ «УкрСиббанк» зобовязався надати ОСОБА_1 ОСОБА_2 кредит у розмірі 425 000 дол. США на строк до 20.12.2027 р. з процентною ставкою річних 11,3 %, позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кредит та виплатити проценти щомісячними платежами в період з 01 по 10 число кожного місяця наступного за тим, за який були нараховані Банком проценти.

20.12.2006 р. для забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 ОСОБА_2 за Кредитним договором між «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ОСОБА_2 укладено ОСОБА_3 іпотеки, умовами п.1.2.9 якого Адбулкарім ОСОБА_2 передав в іпотеку УкрСиббанк нерухоме майно, а саме квартиру № 20, що розташована в м. Одеса на Лідерсовському бульварі, буд.5 та належить ОСОБА_1 ОСОБА_2 на праві власності на підставі Договору купівлі продажу квартири від 20.12.2006 р. Однак, на думку позивача ОСОБА_3 іпотеки зазначеним вимогам укладений з недодержанням вимог, які встановлені ч. 1 ст. 203 ЦК України, зокрема з порушенням ч.2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», оскільки його укладено без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1, що і обумовило звернення до суду з відповідним позовом.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України), поважних причин щодо своєї неявки суду не представив. Заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надавав, про поважність причин неявки суду не повідомив.

Представник ПАТ «Укрсиббанк» в судове засідання не з'явився, хоча про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у встановленому порядку (згідно ст. 74 ЦПК України), поважних причин щодо своєї неявки суду не представив. Заяву про розгляд справи за його відсутності суду не надавав, про поважність причин неявки суду не повідомив.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 20 грудня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 ОСОБА_2 укладено ОСОБА_3 про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до умов якого АТ «УкрСиббанк» зобовязався надати ОСОБА_4 ОСОБА_2 кредит у розмірі 425 000 дол. США на строк до 20.12.2027 р. з процентною ставкою річних 11,3 %, позичальник в свою чергу зобов`язався повернути кредит та виплатити проценти щомісячними платежами в період з 01 по 10 число кожного місяця наступного за тим, за який були нараховані Банком проценти.

20.12.2006 р. для забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_4 ОСОБА_2 за Кредитним договором між «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 ОСОБА_2 укладено ОСОБА_3 іпотеки, умовами п.1.2.9 якого Адбулкарім ОСОБА_2 передав в іпотеку УкрСиббанк нерухоме майно, а саме квартиру № 20, що розташована в м. Одеса на Лідерсовському бульварі, буд.5 та належить ОСОБА_4 ОСОБА_2 на праві власності на підставі Договору купівлі продажу квартири від 20.12.2006 р.

ОСОБА_5 № 167/02-16 від 10.02.2016 року від приватного нотаріуса ОСОБА_6, заява про згоду ОСОБА_1 на укладання її чоловіком ОСОБА_4 кредитного договору з банком та договору іпотеки не надавалась, оскільки під час укладання Договору іпотеки ОСОБА_4 не повідомив нотаріуса про те, що він перебуває в шлюбі з ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності з ч. 1, ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Позивач свої зобов'язання за кредитним договором, щодо надання кредиту, виконав в повному обсязі.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки від 20.12.2006 р.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

ОСОБА_5 договору іпотеки, предметом іпотеки є квартира, загальною площею 199,3 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Одеса на Лідерсовському бульваріАДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодерження в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні й користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону № 898-IV майно, що є у спільній власності, може бути передане в заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Частиною другою статті 369 ЦК України встановлено, що згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. ОСОБА_5 із частиною першою статті 219 ЦК України в разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України в разі вчинення одним зі співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку слід дійти висновку, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

ОСОБА_5 листа № 167/02 від 10.02.2016 р. вбачається, що нотаріус не міг знати про шлюб ОСОБА_4 з ОСОБА_1, оскільки під час укладення договору ОСОБА_4 не повідомив нотаріуса про те, що він перебуває у шлюбі. Таким чином, банк також не міг знати про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_1

Також, положення ст.65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обовязків для другого з подружжя, а лише для позичальника як сторони в договорі. Відмовляючи у визнанні недійсним договору іпотеки, суд виходив із того, що, на його думку, договір іпотеки є способом забезпечення виконання грошового зобовязання за кредитним договором, а не правочином щодо розпорядження майном, і договір іпотеки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором, тому до таких правовідносин норми ст.65 СК не застосовуються.

Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частинами 2, 3 статті 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог позивача.

Керуючись ст.ст. 3,203,215,219,369, 509, 572,575,578,626 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України ст. ст. 22,65 СК України, ст.ст. 1, 7 Закону України «Про іпотеку»,суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через Приморський районний суд м. Одеси шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя:

24.02.2016