ухвала

іменем україни

06 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, яка дії в своїх інтересах та інтересах інваліда дитинства ОСОБА_4, та ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - публічне акціонерне товариство з газопостачання та газифікації «Маріупольгаз», про встановлення порядку користування жилим будинком та зобов'язання не чинити перешкод у встановленні додаткового газового обладнання, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим будинком, та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3, яка діє у своїх інтересах та інтересах інваліда з дитинства ОСОБА_5, та ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, про встановлення порядку користування жилим будинком по АДРЕСА_1 у якому просили виділити їм у користування жилі кімнати: «1-3» площею 6,3 кв. м, «1-2» площею 14,3 кв. м, «1» площею 8,75 кв. м, а інші залишити відповідачу; зобов'язати ОСОБА_6 не перешкоджати їм обладнати виділену площу додатковим газовим опалювальним пристроєм. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони постійно проживають та зареєстровані у спірному будинку як члени сім'ї колишнього власника ОСОБА_7, який був рідним батьком померлого чоловіка ОСОБА_8 Відповідач зареєстрована за іншою адресою, а у спірний будинок вселилася лише у 2001 році, після укладення ОСОБА_7 у 1994 році договору дарування будинку на її користь. З того часу відповідач встановила власний порядок користування будинком, який їх не влаштовує та перешкоджає користуватися в повному обсязі комунальними послугами, а також обладнати частину будинку, де вони проживають, додатковим опалювальним пристроєм, що порушує їхні права та законні інтереси

У січні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_5, посилаючись на те, що вона є власником спірного домоволодіння на підставі договору дарування від 01 серпня 1995 року, укладеного її рідним батьком ОСОБА_7, який у 1999 році помер. Після його смерті, без її згоди, у домоволодіння вселився її рідний брат ОСОБА_9 разом з дружиною та дітьми, що є позивачами за первісним позовом. ІНФОРМАЦІЯ_6 року її брат ОСОБА_9 помер. На її вимогу члени його родини відмовились виселитися з будинку та продовжують проживати в ньому до теперішнього часу, посилаючись на свою реєстрацію у домоволодінні. Оскільки вона є власником домоволодіння, а ОСОБА_8 та її діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_5, не є членами її родини, просила суд в порядку захисту її права власності усунути перешкоди у користуванні спірним будинком, зобов'язати ОСОБА_8, яка діє також в інтересах ОСОБА_5 та ОСОБА_5, звільнити жилий будинок по АДРЕСА_1 від належного їм майна, передавши їй ключі, виселити останніх із домоволодіння та визнати такими, що втратили право користування ним.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя від 13 серпня 2015 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічну позовну заяву задоволено. Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, такими, що втратили право користування жилим будинком по АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 зі вказаного будинку. Зобов'язано ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_5, та ОСОБА_5 звільнити жилий будинок по АДРЕСА_1 від належного їм майна та передати ключі від домоволодіння ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 серпня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні будинком, визнання такими, що втратили право користування жилим будинком, та виселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду й залишити без змін рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зміст рішення суду апеляційної інстанції визначений у ст. 316 ЦПК України, у мотивувальній частині якого, зокрема, повинно бути зазначено мотиви зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, і визначені відповідно до них правовідносин; чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду; назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу, а також процесуального закону, яким суд керувався.

Зазначеним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій у повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору дарування, укладеного 01 серпня 1995 року між нею та ОСОБА_7, посвідченого державним нотаріусом Другої Маріупольської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 3-2405.

Право особистої власності ОСОБА_6 на вказане домоволодіння зареєстроване на підставі договору у Ждановському бюро технічної інвентаризації 17 березня 1998 року (а. с. 73, 74).

Відповідно до копії облікової книги для прописки громадян на час розгляду справи у спірному домоволодінні проживають та зареєстровані ОСОБА_3 - з 04 вересня 1993 року постійно, її донька ОСОБА_5 та син ОСОБА_5 та ОСОБА_6, що також не заперечувалося сторонами у судовому засіданні (а. с. 6-10, 14-17, 54).

Також із записів у обліковій книзі для прописки громадян вбачається, що з 23 липня 1986 року у спірному будинку був зареєстрований ОСОБА_9, з яким ОСОБА_3 з 09 січня 1988 року перебувала у зареєстрованому шлюбі (а. с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 28).

Також встановлено, що на час реєстрації ОСОБА_9 та його дружини ОСОБА_8 власником домоволодіння був його батько - ОСОБА_7, який ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер (а. с. 24, 25, 27).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 319, 321 ЦК України, виходив із того, що власником спірного домоволодіння є ОСОБА_6, а позивачі за первісним позовом не є членами її сім'ї та вселилися до спірного домоволодіння і були зареєстровані у ньому як члени сім'ї колишнього власника ОСОБА_10, який був рідним батьком ОСОБА_6 та ОСОБА_11, тобто, як дружина та діти рідного сина власника, який на час розгляду справи помер. Оскільки чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника у частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, суд дійшов висновку про обґрунтованість зустрічного позову. З таких же підстав суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного позову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_6, апеляційний суд дійшов висновку відмову у задоволенні її позовних вимог, оскільки позивачем не доведено, що ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 самовільно вселилися у будинок та що їх проживання у будинку створює для власника реальну небезпеку.

Проте погодитися із висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

За змістом ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Як вбачається із матеріалів справи, угоди між ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо порядку користування спірним жилим будинком не було.

Разом з тим до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина наймача (власника), їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство.

Ураховуючи зазначені норми матеріального права, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на це житло, а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим житлом.

Таким чином, права ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 на проживання у спірному жилому будинку похідні від прав, померлого ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_9, членами сім'ї якого вони були.

Проте вбачається, що ОСОБА_9 власником жилого будинку по АДРЕСА_1 не був.

Разом з тим новим власником квартири з 1995 року є ОСОБА_6, яка відповідно до ст. 391 ЦК України має право вимагати від відповідачів усунути перешкоди в користуванні своєю власністю.

Також помилковим є висновок суду апеляційної інстанції, що оскільки ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 зареєстровані у спірному будинку в установленому законом порядку, це є документальним підтвердженням їх прав на користуватися цим житлом.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

Тобто реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України на зазначені вимоги закону уваги не звернув та не врахував, що ОСОБА_6 набула право власності на спірний будинок на підставі договору дарування та після зміни власника спірного будинку, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо (ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України).

Крім того, помилковим є висновок апеляційного суду щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про власність» та ЦК УРСР у редакції 1963 року, ураховуючи те, що згідно з п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції 2003 року) до тих цивільних відносин, які виникли або продовжують існувати після набрання чинності ЦК України, застосовуються положення цього Кодексу.

Разом з тим не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції, оскільки поза увагою суду залишилися вимоги ч. 1 ст. 11 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Вбачається, що у позовній заяві ОСОБА_12 одночасно просила виселити ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 зі спірного жилого будинку, а також визнати їх такими, що втратили право користування спірним приміщенням.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції не врахував, що визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та виселення є різними способами захисту житлових прав, що не можуть бути застосовані одночасно, та у порушення ст. ст. 11, 16 ЦПК України не уточнив змісту позовних вимог ОСОБА_12

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя від 13 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 18 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак