АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі Хоменку О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Подільського району міста Києва, про виділ у натурі частки майна, що є спільною частковою власністю, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 758/4011/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/857/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Шаховніна М.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про виділ у натурі частки майна, що є спільною частковою власністю., в якому просив виділити в натурі житлові приміщення будинку АДРЕСА_1 частину земельної ділянки, споруди йому та відповідачці відповідно до другого варіанту розподілу, відповідно до висновку будівельно-технічного дослідження від 17.11.2013р., та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь грошову компенсацію різниці квадратних метрів виділених приміщень у розмірі 47 277 грн. 75 коп. та судові витрати.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому та відповідачу в рівних частках належить на праві власності будинок АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 03 квітня 1995 року. 15 листопада 2002 року сторонами був отриманий Державний акт на право власності в рівних частках на земельну ділянку за цією ж адресою.

Зазначив, що у період з 1995 року по 2003 рік з метою поліпшення житлових умов була проведена реконструкція житлового будинку та збудовані додаткові приміщення та споруди. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 червня 2006 року за сторонами визнано право власності в рівних частках на всі збудовані приміщення у спірному будинку.

Вказав, що протягом останніх років між співвласниками виникають спори про порядок користування та володіння будинком, оскільки він користується другим поверхом, фактично мансардою, а відповідач займає весь перший поверх, чим завдає позивачу значних незручностей у проживанні та користуванні його власністю.

Позивач зазначив, що згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 17 листопада 2013 року визначено, що розподіл вказаного житлового будинку у рівних частках по 1/2 частині є не можливим. Розподіл даного житлового будинку можливий з незначними відхиленнями від ідеальних часток за двома варіантами.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року позов задоволено.

Виділено сторонами в натурі житловий будинок АДРЕСА_1 та прибудинкові будівлі, відповідно до варіанту другого наявного в матеріалах справи висновку експертизи.

Покладено на ОСОБА_3 обов'язок по переобладнанню та переплануванню будинку, а саме:

- на першому поверсі демонтувати два дверних блоки і прорізи закрити між приміщеннями 3,5, і 8. В коридорі 15 встановити перегородку;

- для можливості доступу у мансардний поверх ОСОБА_3 необхідно влаштувати сходовий марш у приміщення № 10;

- демонтувати існуючи дверні блоки в перегородках житлових кімнат 16 та 18 , а прорізи закласти;

- влаштувати нові прорізи у перегородках для доступу у кімнату 18 та частини кімнати 16, які пропонується співвласникам за даним варіантом і встановити три дверні блоки.

Припинено право спільної часткової власності сторін на будинок АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію різниці квадратних метрів виділених приміщень у розмірі 47 277,75 грн. та судовий збір у розмірі 243,6 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на його незаконність, неповне з'ясування судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог посилалася на те, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позов, пославшись на наданий позивачем висновок експерта, оскільки він є неналежним доказом, так як вказана в ньому площа будинку суперечить дійсній. Так висновок експерта складений на будинок площею 278,6 кв.м., в той час як насправді площа будинок складає 288,1 кв.м., що встановлено рішенням Подільського районного суду від 26.06.2006р. та в силу ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Таким чином, апелянта вважає рішення суду незаконним, оскільки ним незаконно позбавлено частини майна відповідача і при цьому на неї покладено обов'язок відшкодувати вартість площі нерухомого майна, яке в неї незаконно вилучили.

Крім того,позивачем не заявлялася вимога про те, на кого саме потрібно покласти обов'язок по виконання робіт з переобладнання та перепланування будинку, а суд поклав цей обов'язок на позивача.

ОСОБА_1 та її представники у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити в повному обсязі.

ОСОБА_3 та його представник заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Представники органу опіки та піклування Подільського району міста Києва в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, про причину неявки суду не повідомили.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за відсутності представника тертьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції врахував висновок експертизи та виходив з того, що виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності сторін, а саме будинок АДРЕСА_1 є можливим та не буде порушувати прав співвласників нерухомого майна.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає, оскільки судом першої інстанції не забезпечено повний та всебічний розгляд справи, що призвело до не правильного застосування норм матеріального права

Колегією суддів встановлено, що згідно договору купівлі-продажу нерухомості сторони є власниками по 1/2 частині кожний житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 10).

15 листопада 2002 року позивач та відповідач отримали Державний акт на право власності в рівних частках на земельну ділянку за адресою - АДРЕСА_1 (а.с. 11).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 червня 2006 року визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності за кожним на 1/2 частину реконструйованого житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 133,8 кв.м з самовільно збудованими приміщеннями - мансардою "А", прибудовою "d", прибудовою "d-1", прибудовою "d-2", а також визнано право власності за кожним на 1/2 частину сараю "Д" (а.с. 12-13).

Відповідно до технічного паспорту на вказаний житловий будинок, останній являє собою одноповерховий будинок із мансардним поверхом, загальною площею - 278, 6 кв.м. та житловою площею - 150, 1 кв.м. (а.с. 14-17).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 25 вересня 2008 року виділено позивачу у власність в домоволодінні АДРЕСА_1 приміщення за планом: 5 - площею 25, 6 кв.м., 8 - площею 12, 8 кв.м., 9 - площею 38, 9 кв.м., 10 - площею 2, 3 кв.м.,16 - площею 13, 4 кв.м., 18 - площею 15 кв.м., 17-а - площею 14 кв.м., 17 - площею 17, 4 кв.м., 11 - площею 3, 9 кв.м., 12 - площею 7,1 кв.м., 13 - площею 3,7 кв.м., 15а - площею 6 кв.м., 17б - площею 5,1 кв.м., а також вбиральню "Ж", огорожу 3, огорожу 2, огорожу 4, ворота 6, вимощення І, а відповідачу виділено у даному домоволодінні приміщення: 1 - площею 11,3 кв.м., 2 - площею 0,8 кв.м., 14а - площею 5,8 кв.м., 14 - площею 7,4 кв.м., 20 - площею 4,9 кв.м., 3 - площею 9,9 кв.м., 15 - площею 5,8 кв.м., 19 - площею 15,3 кв.м., 3 - площею 3,2 кв.м., 4 - площею 16,6 кв.м., 6 - площею 14,1 кв.м., 7 - площею 6,4 кв.м., 16а - площею 13 кв.м., а також погріб під "а", огорожу 3, огорожу 4, ворота 5, вимощення І, хвіртку 7, огорожу1, сарай "Д" ( а.с. 79-82).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23 вересня 2009 року скасовано рішення Подільського районного суду м. Києва від 25 вересня 2008 року та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, зокрема, у зв'язку із тим, що у позивача був відсутній дозвіл на переобладнання і перепланування житлового приміщення (а.с.212-216).

Згідно із висновком № 03-10/012-13 експертного будівельно-технічного дослідження від 17 листопада 2013 року визначено, що розподіл даного житлового будинку у рівних частках по 1/2 частині є не можливим. Розподіл можливий з незначними відхиленнями від ідеальних часток за двома варіантами.

Для розділу будинку, експертами запропоновано виконати роботи по переплануванню та переобладнанню будинку, зокрема, запропоновано демонтувати дверні блоки, закрити прорізи між приміщеннями встановленням перегородки, закласти прорізи, влаштувати нові прорізи у перегородках для доступу до кімнат та встановити нові дверні блоки. (а.с. 20-38).

Згідно ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Аналіз указаних норм матеріального права дає підставу для висновку, що виділ частки в спільному майні є неможливим у разі, якщо спільне майно є неподільною річчю або є заборона, установлена законом.

Відповідно до положень ст.ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, які містяться в пп. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок», під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати, що виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Отже, згода органу державної влади на заплановані переобладнання та перепланування згідно висновку експертизи повинні бути отримані до ухвалення рішення суду, а не після його ухвалення, так як така згода є однією з умов для вирішення та задоволення позову.

У матеріалах справи відсутній дозвіл на переобладнання та перепланування будинку та погодження варіанту поділу будинку із відповідними службами (органами державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекції, газового господарства) про допустимість пов'язаних із цим переобладнань.

У відповідності до вимог ст.10 ЦПК України, з метою всебічного і повного з'ясування обставин справи, колегією суддів було запропоновано стороні позивача надати докази на підтвердження реальних намірів здійснювати переобладнання будинку з дозволу відповідних органів, погодження варіанту поділу будинку із відповідними службами про допустимість пов'язаних із цим переобладнань, проте вказані докази суду надано не було.

Більш того, представник позивача вважав, що в даному випадку вказаних дозволів не потрібно та саме сторона відповідача повинна доводити суду те, що переобладнання та перепланування будинку, яке запропоноване в експертному дослідженні, потребує відповідних дозволів та для його виконання необхідно втручатися у несучі конструкції будинку.

Колегія суддів вважає помилковим та необґрунтованим посилання представника позивача на те, що дозвіл органу влади на переобладнання та перепланування у цій справі не потрібний, оскільки такі роботи не передбачають втручання у несучі конструкції будинку, виходячи з наступного.

Так, згідно ст. 152 ЖК УРСР, виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання.

У ст. 100 ЖК УРСР визначено підстави та умови переобладнання і перепланування жилого будинку, для чого необхідно отримати дозвіл органу влади. За змістом цієї норми права та з урахуванням Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, перепланування це, зокрема, перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів.

Відповідно до даних українських енциклопедій та словників, несучі конструкції - це, зокрема, будівельні конструкції, що становлять несучий остов (каркас) будинку або споруди, забезпечуючи їхню надійність і довговічність.

Оскільки висновком експертизи саме такі роботи передбачені як умова виділу в натурі житлового будинку та дані роботи передбачають втручання в каркас будинку, то посилання сторони позивача, що на такі роботи дозвіл органу влади непотрібний, є помилковим.

Колегія суддів не є фахівцями в галузі будівництва під час розгляду апеляційної скарги не може встановити чи є втручанням в несучі конструкції будинку переобладнання, які необхідно зробити відповідно до висновку експерта.

Колегією суддів неодноразово роз'яснювалось позивачу та його представнику необхідність отримання дозволу на здійснення переобладнання та можливість суду сприяти у їх отриманні. У зв'язку з чим по справі робились неодноразові перерви. Жодних документів щодо отримання дозволу на переобладнання або висновку компетентних органів про те, що переобладнання не є втручанням в несучі конструкції та /або інженерні системи загального користування та не потребує такого дозволу, позивачем та його представником не було надано суду.

Колегія суддів вважає, що, суд першої інстанції в порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України зазначені вимоги закону не врахував, не звернув уваги, що в матеріалах справи відсутній дозвіл виконавчого органу влади на перепланування будинку, не роз'яснив стороні позивача про необхідність надання його суду, що призвело до неправильного вирішення спору.

Враховуючи, що позовна вимога про встановлення порядку користування земельною ділянкою та її виділ є похідною від основної вимоги про виділ у натурі частки жилого будинку, що є спільною частковою власністю сторін, яка не підлягає задоволенню, то колегія суддів вважає, що дана вимога також не підлягає задоволенню.

Таким чином, рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 218, 303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за договором - ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа: орган опіки та піклування Подільського району міста Києва, про виділ у натурі частки майна, що є спільною частковою власністю - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді