ухвала

іменем україни

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева Ірина Володимирівна, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції головного управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання права спільної сумісної власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 вернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5, у якому просила визнати за нею право спільної сумісної власності подружжя на квартиру АДРЕСА_1. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вказана квартира була придбана нею та її колишнім чоловіком ОСОБА_8 14 квітня 1998 року під час зареєстрованого шлюбу, тому відповідно до положень ст. 22 КпШС України, ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Спадкоємцями за законом після його смерті є відповідачі у справі. Після його смерті вона звернулася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва на право власності на Ѕ частки спірної квартири як частки у спільному сумісному майні подружжя, проте їй було відмовлено та рекомендовано звертатися до суду із заявою про визнання за нею права спільної сумісної власності подружжя на вищевказану квартиру.

У липні 2015 року ОСОБА_4 було заявлено клопотання про закриття провадження у справі у зв'язку з наявністю судового рішення (рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року), яке набрало законної сили у справі між тими ж сторонами, про той же предмет спору і з тих же підстав.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2015 року клопотання про закриття справи задоволено та провадження у вищевказаній цивільній справі закрито.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 липня 2015 року скасовано, справу направлено на розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі ухвалу першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розглядові в порядку цивільного судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції правильно виходив із того, що є судове рішення, яке набрало законної сили, яким у задоволенні аналогічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що у позовній заяві, яка подана позивачем у березні 2015 року, зазначені сторони, які не брали участь у розгляді справи,у якій ухвалено рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року, а також заявлені інші позовні вимоги.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Отже, за змістом зазначених норм процесуального права закриття провадження у справі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав для закриття провадження у справі.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-1133цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Установлено, що рішенням Жовтневого районним судом м. Дніпропетровська від 21 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 березня 2013 року, відмовлено у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Ярославцева І.В., комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, про визнання за нею права власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1 як частки у спільному сумісному майні подружжя; визначення, що спадкове майно ОСОБА_8, яке підлягає розподілу між спадкоємцями складається із Ѕ частки спірної квартири; визнати за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частки спірної квартири в порядку спадкування за законом; та визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частки спірної квартири в порядку спадкування за законом.

Указаний позов було обґрунтовано тим, що 14 квітня 1998 року у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_8 ними було придбано вищевказану квартиру, тому вона є предметом спільної сумісної власності подружжя. Право власності на вказану квартиру було оформлено на її чоловіка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 останній помер. Спадкоємцями за законом після його смерті є відповідачі у справі. У встановлений законом строк ОСОБА_3 звернулася до нотаріуса про видачу їй свідоцтва на право власності на Ѕ частки спірної квартири як частки у спільному сумісному майні подружжя, проте їй було відмовлено.

Зі змісту позовної заяви, поданої у березні 2015 року, вбачається, що предметом позову є визнання права спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1.

Таким чином, предмети та сторони у позовах, поданих до Жовтневого районним судом м. Дніпропетровська, не є тотожними.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З огляду на викладене оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги про порушення норм процесуального права безпідставні та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає змісту ст. 335 ЦПК України, тому суд касаційної інстанції згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

А.В. Маляренко

І.К. Парінова

О.В. Ступак