У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дійсним та зобов'язання виконати умови договору, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2015 року, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати дійсним договір про дольове інвестування від 26 грудня 2007 року, укладений між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі ФОП ОСОБА_6). Зобов'язати ФОП ОСОБА_6 виконати умови договору про дольове інвестування від 26 грудня 2007 року, а саме передати йому у власність торговельне місце НОМЕР_1 площею 14,3 кв.м в приміщенні ринку, який знаходиться по АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що 26 грудня 2007 року між позивачем та ФОП ОСОБА_6 як забудовником укладено договір про дольове інвестування. Згідно вказаного договору забудовник приймає грошові кошти у ОСОБА_5 як інвестора в сумі 60 775 грн в дольове інвестування будівництва приміщення критого ринку на АДРЕСА_1, та зобов'язується передати йому торговельне місце НОМЕР_1 площею 14.3 кв.м. В обумовлений строк об'єкт інвестування в експлуатаціюне введено. Разом з тим, ОСОБА_6 оформив на своє ім'я право власності на незавершене будівництвом приміщення ринку та передав його в статутний фонд новоствореного товариства без погодження з позивачем. Такими діями відмовився від особистого виконання взятих на себе за договором зобов'язань. Вказані дії ОСОБА_6 оскаржені позивачем в судовому порядку. У березні 2015 року позивач отримав повідомлення про одностороннє розірвання ОСОБА_6 інвестиційного договору з посиланням на складні фінансово-економічні умови, які мали місце у 2008 році. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2015 року позов задоволено. Визнано договір про дольове інвестування від 26 грудня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 дійсним та зобов'язано ФОП ОСОБА_6 виконувати умови договору про дольове інвестування від 26 грудня 2007 року, а саме передати ОСОБА_5 у власність торговельне місце НОМЕР_1 площею 14,3 кв.м в приміщенні ринку, який знаходиться по АДРЕСА_1. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року змінено рішення суду першої інстанції, щляхом заміни лише термінології в резолютивній частині із - «визнання договору дійсним» на «визнання договору чинним».

ОСОБА_6 в особі представника, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що договір про дольове інвестування є дійсним, оскільки його умовами не передбачено одностороннє розірвання договору з ініціативи однієї із сторін. Інвестор перерахував суму інвестиції в повному обсязі на рахунок забудовника, а будівництво приміщення критого ринку в експлуатацію не введено, однак передано без погодження з інвестором в статутний фонд товариства. ФОП ОСОБА_6 зобов'язаний виконувати чинний між сторонами договір та передати ОСОБА_5 у власність торговельне місце НОМЕР_1 площею 14,3 кв.м, яке знаходиться в приміщенні ринку по АДРЕСА_1.

З такими висновками суду погодився і суд апеляційної інстанції, при цьому дійшов висновку про зміну термінології з «дійсний» на «чинний», оскільки місцевий суд невірно застосував термін щодо смислової нагрузки слова «дійсний» в контексті юридичної чинності договору.

Проте колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 26 грудня 2007 року між ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 укладено договір про дольове інвестування, згідно якого забудовник приймає інвестора в дольове інвестування будівництва приміщення критого ринку на земельній ділянці, відведеній для будівництва та обслуговування ринку за адресою: АДРЕСА_1, шляхом інвестування інвестором вказаного будівництва в обсягах та в порядку, що передбачені договором, а забудовник зобов'язався збудувати приміщення ринку і протягом 15 днів після прийняття в експлуатацію передати інвестору у власність торговельне місце НОМЕР_1.

На виконання умов вказаного договору ОСОБА_5 сплатив ФОП ОСОБА_6 60 775 грн, що підтверджується квитанціями від 18 жовтня 2007 року та 29 грудня 2007 року.

Згідно з п. 1.3 договору строк закінчення будівництва і здачі в експлуатацію торгівельного місця на ринку інвестору до 1 вересня 2008 року.

Також судами було встановлено, що на даний час приміщення критого ринку є незавершеним будівництвом, має 80 % готовності, та передано забудовником ФОП ОСОБА_6 без погодження з 46 інвесторами до статутного фонду ТОВ «Ковчег-БМ».

27 лютого 2015 року ФОП ОСОБА_6 надіслав ОСОБА_5 повідомлення про одностороннє розірвання договору із пропозицією повернення сплаченої ним суми та сплатою 5 % неустойки.

Не погоджуючись з цим повідомленням про одностороннє розірвання договору, позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання укладеного з відповідачем договору про дольове інвестування дійсним та зобов'язання останнього передати йому у власність проінвестоване торговельне місце.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Статтею 130 Конституції України закріплено обов'язок держави забезпечувати фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів як складову конституційних гарантій їх незалежності і недоторканості (ч. 1 ст. 126 Конституції України).

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13, яка, відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Задовольняючи позов та визнаючи договір про дольове інвестування дійсним, суд першої інстанції не врахував вищевказаних норм матеріального права з урахуванням правовідносин, які виникли між сторонами, не перевірив підстав за яких позивач звернувся до суду, не надав належної оцінки тому факту, що дійсність вказаного договору не оспорювалась сторонами, не з`ясував чому залишилися не виконаними умови договору. В порушення п. 1 ч. 6 ст. ст. 212-214 ЦПК України суд не перевірив в чому саме полягає порушення прав позивача та чи не суперечить обраний ним спосіб захисту порушеного права статті 16 ЦК України, чи відповідає він змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до ст. 11 ЦПК Українисуд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України).

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в суді апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вказана стаття ЦПК України надає апеляційному суду можливість вийти за межі доводів апеляційної скарги, але за межі позовних вимог апеляційний суд вийти не може.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення місцевого суду та визнаючи договір про дольове інвестування чинним у порушення вимог ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, заявлених позивачем у суді першої інстанції та не врахував, що позивач таких вимог, зокрема про визнання правочину чинним не заявляв, підстав позову не змінював.

Задовольняючи позов в частині зобов'язання відповідача передати позивачу у власність торговельне місце НОМЕР_1 площею 14,3 кв.м в приміщенні ринку, який знаходиться в АДРЕСА_1, суд першої інстанції та апеляційний суд, який залишив рішення місцевого суду у цій частині без змін, не врахували наступного.

Відповідно до п.1.3 укладеного між сторонами договору, строк закінчення будівництва і здачі торгівельного місця на ринку інвестору в експлуатацію до 1 вересня 2008 року.

Згідно п.1.4 договору, протягом 15 днів після прийняття в експлуатацію будівлі ринку забудовник зобов'язується надати інвестору у власність торговельне місце НОМЕР_1 площею 14,3 кв.м.

Тобто, за умовами укладеного між сторонами договору, зобов'язання надати у власність об'єкт інвестування виникає лише після завершення будівництва та здачі об'єкта в експлуатацію.

Разом з тим, як встановлено судами попередніх інстанцій, будівництво об`єкту інвестування не завершено, в експлуатацію не введено. Власником приміщення критого ринку незавершеного будівництвом, ступінь готовності якого складає 80 %, на момент ухвалення оскаржуваних рішень було ТОВ «Ковчег».

Зобов`язуючи ФОП ОСОБА_8 передати ОСОБА_5 у власність торговельне місце НОМЕР_1 в приміщенні цього ринку суди першої та апеляційної інстанції вказаних обставин не врахували та не надали їм належної оцінки, не визначились з нормою закону, на підставі якої вказані позовні вимоги підлягають задоволенню, та не мотивували свої висновки щодо зобов'язання відповідача передати у власність позивача майно, власником якого він фактично не є, фактично зобов'язали передати об'єкт незавершеного будівництва, як готовий об'єкт.

В ході розгляду даної справи судами попередніх інстанцій не дотримано вимог ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не надано мотивування усім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Вказане вищесвідчить про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, що в свою чергу призвело до передчасних висновків у справі.

За таких обставин, ухвалені ними рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України їх слід скасувати з передачею справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 19 червня 2015 року, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 11 серпня 2015 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська