Справа № 464/1019/16-ц
пр.№ 2/464/720/16
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09.03.2016 року

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Теслюка Д.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Горбач О.І.,

представника позивача ОСОБА_1С,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики та розписки,

в с т а н о в и в:

ПАТ «Кредобанк» звернулось в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним Договору позики, укладеного 19.06.2015 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №1551 та визнання недійсною розписки, вчиненої ОСОБА_4 на вищевказаному Договорі позики від 19.06.2015 року.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 24.04.2008 року між позивачем ПАТ «Кредобанк» та відповідачем ОСОБА_4 був укладений кредитний договір №8147/Р про надання кредитних коштів в сумі 96 490 доларів США на строк до 23 квітня 2028 року для придбання квартири АДРЕСА_1. Зобов'язання по наведеному кредитному договору були забезпечені Договором іпотеки квартири від 25.04.2008 року. Станом на момент підписання договору іпотеки та нотаріального посвідчення змін до договору іпотеки, ОСОБА_4 ввела в оману Банк та нотаріуса, який посвідчив іпотечний договір та зміни до нього, стосовно того, що вона є єдиним власником даної квартири. В подальшому стало відомо, що частка іпотечної квартири належала її малолітній доньці і на підставі наведеного, шляхом отримання ряду судових рішень Договір іпотеки було визнано недійсним, а частка квартири в розмірі 3/50 була визнана на праві власності за донькою боржника ОСОБА_4 У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором, Банк звернувся в суд із позовом про стягнення заборгованості та рішенням суду від 26.06.2014 року позовні вимоги були задоволені в повному обсязі та вирішено стягнути з відповідача ОСОБА_4 заборгованість в сумі 687 570,56 грн. В ході виконання вказаного рішення суду стало відомо, що існує виконавче провадження на підставі виконавчого напису щодо стягнення з ОСОБА_4Я на користь ОСОБА_3 заборгованості за договором позики. Вважає, що таким чином ОСОБА_4 незаконними діями виводить грошові кошти на власну користь з метою уникнення стягнення за кредитним договором, оскільки в результаті продажу квартири, що перебуває в іпотеці, за безпосередньої участі ОСОБА_3, остання отримає 14/5 грошових коштів від продажу квартири. Такими діями порушуються права Банку щодо стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_4 Вважає, що договір позики, що був укладений між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 слід визнати недійсним, оскільки предметом такого були грошові кошти в сумі 500 000 грн., які позичальник отримала в готівковій формі. Нормами чинного законодавства передбачено, що грошові розрахунки на суму понад 150 000 грн. повинні відбуватись в безготівковій формі, а відтак договір позики та розписка в порядку ст. 203 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, що наведені в позовній заяві, просить позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог та зазначив, що у звязку із укладенням оспорюваного договору позики, права банку не порушені, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, яка спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін (як обох разом, так і окремої сторони), які спрямовані на настання певних наслідків, а основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом, є дійсна спрямованість волі сторін (як обох разом, так і окремої сторони) при укладенні відповідного договору та з'ясування питання про те, чи не укладено цей договір з метою приховання іншого договору та якого саме.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Судом встановлено, що відповідно до договору позики від 19.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позикодавець передав, а позичальник прийняла грошові кошти в сумі 500 000 грн. та зобовязалась повернути такі до 29 червня 2015 року. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстровано за №1551 (а.с.25-26).

У звязку із невиконанням умов вказаного договору позики, 13.07.2015 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу було вчинено виконавчий напис про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 500 000 грн. та штрафу в розмірі 2 500 000 грн., що був нарахований за несвоєчасне повернення суми позики, всього 3 000 000 грн. (а.с.27).

Вказаний виконавчий напис перебуває на виконанні, що стверджується постановою про відкриття виконавчого провадження державного виконавця Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_6 від 31.07.2015 р. (а.с.28).

Згідно із ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.3 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд не приймає до уваги покликання представника позивача обґрунтування позовних вимог, що наведені в позовній заяві, зокрема що укладення оспорюваного договору фактично порушує право банку щодо виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки позивач ПАТ «Кредобанк» не є стороною оспорюваного договору і такі покликання є лише припущеннями та не підтверджені належними доказами в ході розгляду справи.

Вищевказаний договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрований в реєстрі за №1551, укладений у відповідності до чинних норм цивільного законодавства, а права позивача ПАТ «Кредобанк» оспорюваним договором позики жодним чином не порушені.

Оскільки лише порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212 215 Цивільного процесуального кодексу України,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики та розписки - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Ю. Теслюк