Справа № 463/4012/13 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/242/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Ніткевич А.В. і Крайник Н.П.,

при секретарі Куцик І.Б.,

з участю представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Галицьке розвиткове товариство", ОСОБА_8 про визнання недійсним договору, визнання недійсною реєстрації, визнання майна спільною власністю, поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року позивач ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до відповідача ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, і 20.02.2014 року із позовом до відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, які ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.03.2014 року об'єднані в одне провадження. Позовні вимоги як першого, так і другого позову неодноразово уточнювала, останній раз спільною заявою для обох позовів від 12.05.2015 року та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, про що видана довідка-рахунок серії ААВ № 216812 від 18.04.2013 року; визнати недійсною державну реєстрацію цього автомобіля, проведеною на підставі згаданого вище договору купівлі-продажу; витребувати цей автомобіль від ОСОБА_7 та визнати його спільним майном подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5; здійснити поділ цього автомобіля, відступивши від засад рівності та визнавши за нею право власності на 2/3 його частки, а за ОСОБА_6 - на 1/3 частки.

В обґрунтування цих позовних вимог покликається на те, що з відповідачем ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2013 року. Під час перебування у шлюбних відносинах ними в 2009 році за спільні кошти, в сумі 150 000 грн. був придбаний автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, який згідно вимог сімейного законодавства вважається спільним майном подружжя. Після фактичного припинення шлюбних відносин, що мало місце в листопаді 2012 року, а також через два дні після пред'явлення позову про розірвання шлюбу, ОСОБА_6 з порушенням вимог чинного законодавства вчинив правочин, спрямований на відчуження спірного автомобіля на користь ОСОБА_7 оформивши відповідний договір, про що ТзОВ "ГРТ" видало довідку-рахунок серії ААВ № 21612 від 18.04.2013 року. Оскільки розпорядження спільним майном подружжя відповідач вчинив без її згоди, як другого співвласника спірного автомобіля, такий правочин вважає недійсним, з приводу чого просить визнати його таким в судовому порядку, визнавши одночасно недійсною державну реєстрацію права власності та витребувати його від ОСОБА_7, позаяк останній, будучи хорошим другом колишнього чоловіка та хресним батьком їх спільного сина достовірно знав про відсутність згоди зі сторони позивача на відчуження автомобіля. Наслідок недійсності правочину є повернення автомобіля до первинного власника та проведення його поділу між колишнім подружжям, що також просить здійснити в судовому порядку. При цьому, просить відступити від засад рівності та визнати за нею право власності на 2/3 частки автомобіля, а за колишнім чоловіком - на 1/3 частки. Мотивує свою позицію про відступ від засад рівності часток в спільному майні подружжя тим, що після розлучення разом з нею проживає їх спільний син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. Батько дитини не приймає участі в його вихованні та не надає жодної матеріальної допомоги, аліментів також не сплачує. Крім цього, всупереч інтересам сім'ї розпорядився спільним автомобілем, присвоївши собі отримані кошти. Такі обставини на її думку в достатній мірі підтверджують необхідність відступу від засад рівності, що підтверджує обґрунтованість вимоги про поділ.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 22 травня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_5. Вважає рішення незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що посилання суду першої інстанції на Правовий висновок Верховного суду України № 6-7цс від 08.04.2015 року, згідно якого у випадку порушення письмової форми надання згоди на відчуження цінного спільного майна подружжя (правочину) якщо один з подружжя надав таку згоду усно, а другий з подружжя погодився з такою згодою, то такий правочин може бути визнаний недійсним. Стверджує, що для відчуження спірного автомобіля, який є спільним майном подружжя, ОСОБА_6 повинен був отримати згоди своєї на той час ще дружини - ОСОБА_5 В апеляційній скарзі просить рішення Личаківського районного суду Львівської області від 22.05.2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити в повному обсязі. Судові витрати просить покласти на відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає до задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду таким вимогам не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони у справі - позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_6 з 10.09.2005 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2013 року (а.с.3).

Згідно отриманої з органу ДАІ інформації (а.с.29-30) від 29.03.2012 року відповідачем ОСОБА_6 придбано та зареєстровано право власності на автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2. В підтвердження укладення договору купівлі-продажу останньому видано відповідну довідку рахунок серії ДПІ № 543608 (а.с.169). Згідно цієї ж інформації та іншої довідки-рахунку серії ААВ № 216812 (а.с.252) від 18.04.2013 року право власності на вказаний автомобіль на підставі договору купівлі-продажу від ОСОБА_6 перейшло до відповідача ОСОБА_7

Згідно копії свідоцтва про зміну імені від 29 квітня 2015 року, серія НОМЕР_3, ОСОБА_5 змінила мін"я на ОСОБА_5.

Згідно копії свідоцтва про шлюб від 05 червня 2015 року Серія НОМЕР_4 ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 та після державної реєстрації шлюбу залишилася на прізвищі чоловіка - ОСОБА_5.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих підстав, що недотримання письмової форми при наданні згоди на відчуженні спільного майна подружжя не є підставою для визнання такого правочину недійсним. Окрім цього, зазначено, що ОСОБА_7 не міг і не повинен був знати, що на відчуження спірного автомобіля колишня дружина попереднього власника не давала своєї згоди, яка не обов"язково повинна бути письмовою, в зв"язку з чим суд не вбачав правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля, і як наслідок, не вправі визнати недійсною його державну реєстрацію, витребувати автомобіль у ОСОБА_7, визнати автомобіль спільною сумісною власністю і провести поділ цього майна, тобто, не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Проте, колегія суддів з такими висновками погодитися не може з наступних підстав.

Відповідно до частин 3, 4 статті 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено Договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 не доведеного того факту, що спірний автомобіль останнім придбано за особисті кошти, а не за сумісні кошти подружжя.

Як встановлено в з рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 22 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про розірвання шлюбу, останні з листопада 2012 року проживають окремо та спільного господарства не ведуть. Спірний автомобіль ОСОБА_6 було продано за місяць до ухвалення рішення про розірвання шлюбу.

Таким чином, слід вважати, що спірний автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, реєстраційний ноемр НОМЕР_5 кузов НОМЕР_2 придбаний ОСОБА_6 є спільним майном колишнього подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5, оскільки такий придбаний ОСОБА_6 за час шлюбу з останньою.

Згідно з ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" зазначено, що судам, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Правочин відчуження автомобіля виходить за межі дрібного побутового.

Як вбачається з матеріалах справи та ОСОБА_5 не заперечується, що згоди на відчуження спірного автомобіля ОСОБА_6 (укладення договору купівлі-продажу) в користь ОСОБА_7 не давала.

Сторонами не надано доказів існування письмової згоди наданої позивачем на відчуження транспортного засобу.

Таким чином, ОСОБА_6 розпорядився спірними автомобілем без належної згоди другого з подружжя, як то визначено ч.3 ст. 65 СК України.

У відповідності до п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388, документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери є довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Таким чином, за наявності довідки-рахунку можна вважати правочин таким, що відбувся, оскільки цього документу було достатньо для перереєстрації транспортного засобу на іншого власника в органах ДАІ.

Відповідно до вимог ст.ст. 215, 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).правочин. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного Кодексу зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Враховуючи наведене вище, а також те, що правочин щодо купівлі-продажу вищезазначеного транспортного засобу є угодою щодо розпорядження спільним майном подружжя, яка оформлено з порушенням вимог ч.3 ст. 65 СК України, оскільки продаж спільного автомобіля відбувся без письмової згоди позивача, яка є його співвласником, у відповідності до ст. 215 ЦК України є недодержанням стороною вимог, встановлених ч.1 ст. 203 ЦК України, вказаний правочин не може вважатися правомірним, а тому позовна вимога про визнати автомобіля марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6, визнання недійсним договору купівлі-продажу укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно довідки-рахунку серії ААБ №216812 від 18.04.2013 року, визнання недійсною реєстрацію автомобіля марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі договору купівлі - продажу укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно довідки-рахунку серії ААБ №216812 від 18.04.2013 року, поділу згаданого автомобіля та витребувати від ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5 автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 підлягає задоволенню.

Що ж до доводів позивача, як підставу для відступлення в рівності часток при поділі спільного майна подружжя, не є підставою не сплата відповідачем аліментів на утримання дитини, яка проживає разом з нею, а тому колегія суддів вважає, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, який підлягає поділу в рівних частках, шляхом визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 права власності на автомобіль по 1/2 частці автомобіля.

Окрім цього, так як спірний автомобіль не перебуває у фактичній власності жодного з колишніх членів подружжя, а згідного договору купівлі-продажу перебуває у ОСОБА_7, такий підлягає витребуванню в користь одного з членів подружжя. Колегія суддів вважає, що так, як із даним позовом звернулася ОСОБА_5, стосовно спірного автомобіля, який є спільним майном подружжя і який був відчужений ОСОБА_6 без її згоди, такий підлягає витребуванню від ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 травня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_5, а саме:

Визнати недійсним договір купівлі - продажу автомобіля марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно довідки-рахунку серії ААБ №216812 від 18.04.2013 року;

Визнати недійсною реєстрацію автомобіля марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі договору купівлі - продажу укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно довідки-рахунку серії ААБ №216812 від 18.04.2013 року;

Визнати автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6;

Поділити автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на автомобіль по 1/2 частці автомобіля;

Витребовувати від ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5 автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В решті позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки про поданні позовних заяв та апеляційної скарги ОСОБА_5 сплатила судовий збір в розмірі 845,5 грн., такий підлягає компенсації за рахунок відповідачів - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рівних частка по 422,75 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.3 ч.1ст. 309, ст.313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 22 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення яким позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу укладеного автомобіля марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно довідки-рахунку серії ААБ №216812 від 18.04.2013 року.

Визнати недійсною реєстрацію автомобіля марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 на підставі договору купівлі - продажу укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 згідно довідки-рахунку серії ААБ №216812 від 18.04.2013 року.

Визнати автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1 спільним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Поділити автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, визнавши за ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності на автомобіль по 1/2 частці автомобіля.

Витребувати від ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5 автомобіль марки "Шкода-Октавія", 2009 року випуску, кузов НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в користь ОСОБА_5 по 422 грн. 75 коп. судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набранням рішення законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: А.В. Ніткевич

Н.П. Крайник