У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2016 рокум. Київ
Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Дьоміна О.О., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою,

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою.

В позові зазначала, що їй на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 березня 2006 року на праві власності належить

1/2 частина житлового будинку по АДРЕСА_1, право власності зареєстровано в ОП ЗМБТІ. ОСОБА_2 на праві власності належить інша 1/2 частина цього ж житлового будинку. Житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 519,25 кв. м, яка закріплена за ним на підставі договору про надання у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку від 11 листопада 1957 року. Згоди між нею та відповідачем як співвласниками житлового будинку про порядок користування земельною ділянкою пропорційно часткам у будинку не досягнуто, це питання провокує конфлікти, спільне користування землею неможливе. Посилаючись на ці обставини, позивач просила суд визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до часток співвласників.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 6 листопада 2014 року за клопотанням позивача була призначена судова технічна експертиза для визначення можливих варіантів порядку користування земельною ділянкою, розташованою по АДРЕСА_1.

Висновком екпертизи від 27 січня 2015 року № 2023 надано два можливих варіанти порядку користування земельною ділянкою.

Позивач після проведення експертизи просила визначити порядок користування за ІІ варіантом висновку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20 лютого

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року, позов задоволено.

Визначено порядок користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наступним чином: виділено ОСОБА_3 в особисте користування земельну ділянку S-5 площею 238,7 кв. м, виділено ОСОБА_2 в особисте користування земельну ділянку S-2 площею 77, 76 кв. м, S-3 площею 27, 53 кв. м, S-4 площею 133, 41 кв. м; частину земельної ділянки S-1 площею 41, 85 кв. м залишено в спільному користуванні співвласників.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із вищезазначеними судовими рішеннями, ОСОБА_2 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, вірно виходив із того, що обраний варіант визначення порядку користування вищевказаною земельною ділянкою максимально враховує порядок користування наявними на земельній ділянці спорудами, не порушує взаємних майнових прав співвласників, площа земельної ділянки, яка виділяється кожній із сторін, відповідає належній на 1/2 частку, дає можливість доступу до будівель і споруд через земельну ділянку спільного користування.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги, суди дійшли обґрунтованого висновку, що встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до ІІ варіанту, визначеного судовою експертизою, є найбільш доцільним і прийнятним для сторін, найбільше враховує інтереси як позивача, так і відповідача, виключає підґрунтя для подальших конфліктів між сторонами, є такими, що відповідають наявним у справі доказам та вимогам норм матеріального права.

Доводи, на які посилається заявник у своїй касаційній скарзі, висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина 1 статті 335 ЦПК України).

Згідно з пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Зі змісту рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від

20 лютого 2015 року та ухвали апеляційного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року і доданих матеріалів убачається, що касаційна скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності оскаржуваних судових рішень.

Керуючись пунктом 5 частини 4 статті 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду

м. Запоріжжя від 20 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 29 жовтня 2015 року.

Копію цієї ухвали та додані до касаційної скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ О.О.Дьоміна