Єдиний унікальний номер 235/4274/15-ц Номер провадження 22-ц/775/647/2016
Головуючий в 1 інстанції: Хмельова С.М.
Доповідач: Осипчук О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року

Колегія суддів апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого-судді Осипчук О.В.,

суддів Дундар І.О., Корчистої О.І.,

за участі секретаря: Чуряєва В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Донецька обласна дирекція з ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств», треті особи: Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Красноармійську про відшкодування моральної шкоди у звязку із втратою працездатності на виробництві, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2015 року,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Донецька обласна дирекція з ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств», треті особи: Міністерство енергетики та вугільної промисловості України, Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Красноармійську про відшкодування моральної шкоди у звязку із втратою працездатності на виробництві відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на незаконність рішення суду.

В обґрунтування доводів скарги посилається на те, що не отримував жодних SMS -повідомлень із суду, тому про день та час слухання справи належним чином повідомлений не був. Судом безпідставно взято до уваги архівну довідку, у якій зазначено, що під час ліквідації шахти «імені ОСОБА_2» правонаступником стала шахта «ОСОБА_3 №1», оскільки нормами законодавства, яке було чинне на час ліквідації шахти «імені ОСОБА_2», не було передбачено правонаступництва під час ліквідації, і права та обовязки переходили до нововиниклих юридичних осіб виключно при злитті і поділі юридичних осіб, тобто при реорганізації. Остаточний огляд МСЕК та втрата працездатності йому було встановлено 22.03.2012 року, коли діяв ЦК України в редакції від 13.03.2012 року, і саме тому відповідно до ч.1 ст.1205 ЦК України було призначено регресні виплати. Суд безпідставно не застосував Закон України «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 22.02.2001 року та статтю 237-1 КЗпП України, як правову підставу відшкодування на його користь моральної шкоди.

Сторони та представники третіх осіб до апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції визнано встановленим, що ОСОБА_1 працював на шахті «ім. Т.Г. Шевченко» з 02.07.1986 року по 05.11.1986 року та з 25.09.1989 року по 8.02.1991 року і на підставі наказу № 79к від 08.02.1991 року переведений на шахту «ОСОБА_3 № 1». 16.10.1990 року складено акт № 17 про нещасний випадок на виробництві, який стався з ОСОБА_1

Згідно відзиву на позовну заяву Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Красноармійську позивач отримав травму на шахті «імені ОСОБА_2» 16.10.1990 року а 14.10.1991 року пройшов первинно огляд на ВТЕК, де йому було встановлено 50% втрати працездатності. Згідно архівної довідки під час ліквідації шахти «імені ОСОБА_2» правонаступником стала шахта «ОСОБА_3 №1». Наказом по підприємству від 13.12.1991 р. за № 883 позивачу було призначено регресні виплати у зв'язку з травмою на виробництві. Після переогляду на МСЕК наказом по шахті «ОСОБА_3 №1» від 29.12.1998р. за № 686 було продовжено раніше призначені регресні виплати.

Відмовляючи у задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що Державне підприємство "Донецька обласна дирекція з ліквідації збиткових вугледобувних та вуглепереробних підприємств" не є належним відповідачем у справі. Згідно ст.33 ЦПК України якщо під час судового розгляду буде встановлено, що особа, до якої пред'явлено позов, не повинна відповідати за ним, оскільки не є учасником спірних правовідносин, тобто є неналежним відповідачем, то суд, з метою процесуальної економії та забезпечення ефективного судового розгляду та швидкого захисту порушених прав, не припиняючи провадження у справі, має право за клопотанням позивача провести заміну неналежного відповідача. Правило про залучення належного відповідача цілком розраховане лише на ініціативу позивача. Якщо він не буде згодний з заміною, суд не має права залучати іншого відповідача ані замість неналежного відповідача, ані як співвідповідача. Якщо відповідач дійсно неналежний, що буде доведено в ході розгляду справи, суд відмовляє у задоволенні позову.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції.

З копії трудової книжки вбачається, що 08 лютого 1991 року позивач був переведений у звязку з ліквідацією шахти «імені ОСОБА_2» і зарахований до штату шахти «ОСОБА_3 № 1» в якості гірничого робочого по ремонту гірничих виробіток. В подальшому ДВАТ «ОСОБА_3 № 1» була реорганізована в ВАТ вугільна компанія «ОСОБА_3 № 1», в серпні 2008 року назву змінено на ВАТ «Шахтоуправління «Покровське», в вересні 2010 року назву змінено на ПАТ «Шахтоуправління «Покровське». 11 січня 2011 року позивач був звільнений з ПАТ ШУ «Покровське» за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням(а.с.9).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ПАТ «Шахтоуправління «Покровське» є діючим підприємством, місцезнаходження юридичної особи: м. Красноармійськ, площа Шибанкова будинок 1А.

Таким образом суд першої інстанції вірно дійшов висновку про предявлення позову до неналежного відповідача.

Посилання позивача в скарзі на Закон України «Про загальнообовязкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 22.02.2001 року та статтю 237-1 КЗпП України, як на правову підставу відшкодування на його користь моральної шкоди, є хибним з таких підстав.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він помякшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обовязків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

У п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі зясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Проте позивач ці вимоги закону не врахував і помилково посилається в позові на довідки МСЕК від 7.05.2002 року, 23.03.2011 року та 23.03.2012 року, які не є первинними довідками МСЕК.

Закон України «Про охорону праці» № 2694-ХІІ від 14.10.1992 року стаття 12 якого передбачала відшкодування моральної шкоди власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, був введений в дію 24 листопада 1992 року; Правила відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 172; ст. 237-1 КЗпП України діє з 13 січня 2000 року; Закон України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

При цьому первино втрата професійної працездатності позивачеві у звязку з виробничою травмою 1990 року була встановлена МСЕК 19.10. 1991 року, тобто до набрання чинності зазначеними нормами закону (а.с.30).

Довід скарги про неповідомлення судом про час та місце розгляду справи є обгрунтованим з таких підстав.

Розділом 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженим наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73 передбачено, що результат доставки SMS-повідомлення на номер мобільного телефону Учасника (дата та час доставки або причина недоставки) автоматично розміщується у відповідному електронному реєстрі автоматизованої системи документообігу. Відповідальний працівник апарату суду роздруковує таке повідомлення та долучає його до матеріалів справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було надано суду заявку щодо надсилання судової повістки, повідомлення в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення на його мобільний телефон (а.с.16).

Довідки про доставку SMS на 02.07.2015 року (а.с.20), 30.07.2015 року (а.с.25) та 18.09.2015 року (а.с.34) з підписом відповідальної особи суду містяться в матеріалах справи, проте довідка про доставку SMS про слухання справи 29 грудня 2015 року в матеріалах справи відсутня.

Таким образом судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, але це не може бути підставою для скасування або зміни рішення, оскільки це порушення не призвело до неправильного вирішення справи (ч. 3 статті 309 ЦПК).

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, надав їм належну оцінку, в рішенні суду повно відображені обставини справи, що мають суттєве значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307,308,313,315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий О.В.Осипчук

Судді: І.О. Дундар

ОСОБА_4