ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1 ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1716/16-ц
Провадження № 2/210/908/16
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"28" листопада 2016 р.

Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,

за участю секретаря судового засідання: Алімової О.В.,

позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» про зміну формулювання причин звільнення, -

В С Т А Н О В И В:

15 березня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернувся позивач ОСОБА_2 із вищевказаним позовом до ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» про зміну формулювання причин звільнення.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_2 вказує на те, що він у період часу, з 29 квітня 2013 року по 09 липня 2013 року працював на ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання», на посаді енергетика ковальсько-пресового цеху. 08 липня 2013 року він звернувся до відповідача із заявою, в якій просив розірвати укладений між ними трудовий договір відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, у зв'язку із порушенням відповідачем законодавства про працю. Наказом директора ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» №156-к від 09 липня 2013 року, його звільнено з роботи. Підставою звільнення зазначено, - «звільнити за власним бажанням, ст.38 КЗпП України». З такого формулювання на його думку, не вбачається інформації щодо того, за якою саме частиною вказаної статті його звільнено, за частиною першою, - «за власним бажанням», чи за частиною третьою, - «за власним бажанням через порушення роботодавцем законодавства про працю».

Вказував на те, що у зв'язку із нечіткістю такого формулювання, у 2013 році він звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із відповідним позовом, де ставив вимогу про визнання незаконним такого формулювання причин його звільнення, та просив вказати причину його звільнення у точній відповідності із законом, а саме, - «звільнений за власним бажанням у зв'язку із невиконанням власником або уповноваженим ним орган законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору». Тобто на той час порушення його права, що стало підставою звернення до суду, полягало у тому, що відповідач нечітко вказав причини його звільнення. Разом із тим, він вказував, що слід вказати на причину його звільнення так, як він просив про це відповідача у своїй заяві. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року його позов задоволено частково, а саме визнано формулювання причин звільнення такими, що не відповідають чинному законодавству та зобовязано відповідача внести зміни до наказу №156-к від 09 липня 2013 року, та відповідного запису у трудовій книжці, вказавши у них точне формулювання причин звільнення з прямим посиланням на відповідний пункт, частину ст.38 КЗпП України, за яким здійснено звільнення. Таким чином, вказаним судовим рішенням суд захистив його порушене на той час право на отримання чіткого формулювання причин його звільнення. Однак, суд своїм рішенням прямо не вказав на визначені законом причини звільнення, про які має бути зроблено відповідний запис, а вказав лише, що такі причини слід визначити (встановити). До цього моменту про причини його звільнення точних відомостей не було, оскільки відповідач у своєму наказі та в його трудовій книжці про них не вказав.

Зазначав, що на виконання вказаного судового рішення, відповідачем було видано наказ №02/834 від 29 вересня 2014 року, яким внесено зміни до наказу №156-к від 09 липня 2013 року. 24 лютого 2016 року відповідачем було внесено запис до його трудової книжки, на підставі якого недійсним вважається запис згідно наказу №156-к від 09 липня 2013 року та чітко визначено причини його звільнення, а саме, - «звільнений за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України». Таким чином, формально рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2016 року було виконано, відповідач вказав точні причини його звільнення, про які раніше не було відомо, про що вніс відповідний запис до його трудової книжки. Однак тим самим відповідач порушив його право на встановлення правильного формулювання причин його звільнення, так як на виконання вказаного судового рішення на його думку правильним було б зазначити, - «звільнений за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, ч.3 ст.38 КЗпП України», а не, - «звільнений за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України».

Посилався на ті обставини, що згідно чинного законодавства чітко розмежовано порядок та підстави звільнення, - «за власним бажанням», та, - «за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору». В його випадку він просив відповідача звільнити його з 09 липня 2013 року, - «за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, ч.3 ст.38 КЗпП України». Порушення відповідачем законодавства про працю, що стало підставою для подання ним заяви про звільнення, полягало у тому, що відповідач систематично примушував його до роботи понаднормово, під час тимчасової втрати ним працездатності, не забезпечував його належним обладнанням, не дотримувався норм безпеки та охорони праці. Дані обставини встановлені рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року. Відповідач, звільняючи його на підставі наказу №156-к від 09 липня 2013 року, визнав факти порушення законодавства про працю. Визнання цих обставин підтверджується наступним. Так, у своїй заяві на звільнення поряд з причинами звільнення він вказав на дату, з якої слід його звільнити, а саме, - 09 липня 2013 року. Дата такого звільнення ним була вказана на вимогу саме ч.3 ст.38 КЗпП України, оскільки дана частина статті вимагає від працівника вказівки на дату бажаного звільнення. Положення ч.1 ст.38 КЗпП України вимагає від працівника попередження для роботодавця за два тижні без прямої вказівки на дату бажаного звільнення, якщо працівник звільняється за власним бажанням. Він же такого попередження не робив, а прямо вказав на дату звільнення та на причини звільнення, а отже у відповідача не було підстав для звільнення його за ч.1 ст.38 КЗпП України. Прийнявши та задовольнивши його заяву про звільнення, відповідач автоматично погодився з тим, що звільнення відбувається за його власним бажанням з визначених ним підстав, тобто за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним орган законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. У тому випадку, якщо відповідач не визнавав би фактів порушення ним законодавства про працю, він би не звільняв його взагалі.

Вважає, що таким чином, наказ відповідача №156-к від 09 липня 2013 року зі змінами внесеними наказом №02/834 від 29 вересня 2014 року, є незаконним.

На підставі вищевикладеного позивач ОСОБА_2 просив суд задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, та винести рішення, котрим визнати неправильним та таким, що не відповідає чинному законодавству формулювання причин його звільнення згідно наказу директора ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» №156-к від 09 липня 2013 року та наказу директора ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» №02/834 від 29 вересня 2014 року, та зобов'язати ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» внести зміни до наказу №156-к від 09 липня 2013 року, а саме вказати формулювання причин його звільнення, - ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме, - «за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору».

Присутній у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 надав пояснення в обґрунтування позовних вимог, підтримав їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача, - ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання», до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи до суду також не надходило.

Будучи присутнім у попередніх судових засіданнях представник відповідача проти заявлених позовних вимог позивача ОСОБА_2 заперечував у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, про що надав до суду відповідні письмові заперечення (а.с.26-27), в котрих вказував на те, що позивач ОСОБА_2 звертаючись 15 березня 2016 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із даною позовною заявою, по суті просить змінити формулювання причин його звільнення, із, - «звільнений за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України», на, - «звільнений з ініціативи працівника, в зв'язку з невиконанням органом, уповноваженим власником, законодавства про працю та умов колективного договору, ч.3 ст.38 КЗпП України», внести відповідні зміни до наказу ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» №156-к від 09 липня 2013 року. При цьому, позивач ОСОБА_2 вже в третє звертається до суду з аналогічними позовними вимогами, де виступають ті ж сторони, той же предмет спору, ті ж підстави, тощо, лише видозмінюючи, перефразовуючи позов (позовні вимоги), а саме 23 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» про визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, де в прохальній частині позову просив визначити формулювання причин його звільнення, - «за власним бажанням», неправильним і вказати причину звільнення, - «звільнений з ініціативи працівника, в звязку з невиконанням органом, уповноваженим власником законодавства про працю та умов колективного договору». Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року, по справі №210/5219/13-ц, позов ОСОБА_2 до ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» про визнання формулювання причини звільнення неправильними або таким, що не відповідає чинному законодавству, було задоволено частково. Визнано формулювання причин звільнення позивача такими, що не відповідають чинному законодавству. Зобов'язано ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» внести зміни до наказу про звільнення позивача від 09 липня 2013 року №156-к, та відповідного запису у трудовій книжці позивача ОСОБА_2, вказавши у них точне формулювання причин звільнення позивача з прямим посиланням на відповідний пункт (частину) ст.38 КЗпП України, за яким здійснено звільнення. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вказане рішення є виконаним та сторонами не оскаржувалося. Із вищеназваної справи убачається, що позивач вже звертався до суду з питань порушення відносно нього адміністрацією відповідача законодавства про працю під час його роботи на даному підприємстві та незгодою із формулюванням причини його звільнення вказаним у наказі №156-к від 09 липня 2013 року. 03 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовною заявою до ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» про порушення права працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, де просив суд визнати порушення органом, уповноваженим власником його прав, а саме його права, як працівника, у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Просив внести відповідні зміни про причини його звільнення до наказу про звільнення та відповідного запису про причини його звільнення у трудовій книжці, а саме звільнення за власним бажанням, з причини не виконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2014 року по справі №210/5896/14-ц, яку залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року, відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» про порушення права працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Підставою відмови вказується вже вирішення спору між тими самими сторонами про той же самий предмет спору з тих самих підстав.

Вказував на те, що позивач ОСОБА_2 навмисно вводить суд в оману, спотворюючи фактичні данні та перекручуючи їх на свій лад, що полягає в наступному. Так, позивач ОСОБА_2 вказує, що 08 липня 2013 року він звернувся до відповідача із завою про звільнення в якій він нібито просив відповідача звільнити його з 09 липня 2013 року за власним бажанням у звязку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, ч.3 ст.38 КЗпП України. Однак вказане не відповідає дійсності. Так, відповідач погоджується та не заперечує, що позивач у свої заяві про звільнення від 08 липня 2013 року вказував на те, що просить звільнити його 09 липня 2013 року, за власним бажанням, що за своєю суттю підпадає під диспозицію ч.1 ст.38 КЗпП України. У заяві про звільнення від 08 липня 2013 року, зазначення звільнення саме по ч.3 ст.38 КЗпП України, як про це вказує позивач, не було, та є лише спробою ввести суд в оману. Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Законодавство не передбачає обов'язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ч.1 ст.38 КЗпП України, визначено лише обов'язок працівника письмово попередити адміністрацію про наступне звільнення за два тижні. Таке попередження не залежить від того, чи працює працівник у момент попередження, чи перебуває у відпустці (на лікарняному), або чи перебуватиме у відпустці (хворітиме) протягом наступних двох тижнів. У цілому ряді випадків закон зобовязує роботодавців провадити звільнення працівників у строк, про який вони просять. Йдеться про скорочення двотижневого строку, оскільки по його закінченню працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому разі строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника та роботодавця навіть до одного дня. Отже твердження позивача про визнання факту порушення законодавства про працю, що вбачається у звільненні на наступний день, 09 липня 2013 року, що не передбачено ч.1 ст.38 КЗпП України, а вказівка дати звільнення є підтвердженням лише бажання звільнитись відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, є хибним та не відповідає дійсності. Положення ч.1 ст.38 КЗпП України лише передбачає попередження роботодавця за два тижні, а звільнення по суті можливе і на наступний день.

Зазначав, що позивач ОСОБА_2 жодного разу не звертався в установленому порядку з письмовим зверненням до адміністрації підприємства з приводу порушення трудового законодавства. Про нібито порушення відповідачем трудового законодавства стало відомо лише із заяви про звільнення від 08 липня 2013 року, до якої жодних доказів аргументування своєї позиції щодо можливого порушення трудового законодавства позивач не додавав. Як зазначалось вище, в заяві про звільнення позивач вказав, - «звільнити за власним бажанням», що за своєю суттю підпадає під диспозицію ч.1 ст.38 КЗпП України. При ознайомленні з наказом №241 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 09 липня 2013 року, де вказано звільнення за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, позивач не зазначив свою незгоду з формулюванням причин звільнення та добровільно поставив свій підпис, що підтверджує його мовчазну згоду щодо підстав звільнення, претензій до запису не мав, підстав звільнення саме за власним бажанням не мав. В особовій картці працівника №8490 ОСОБА_2, останній також власним підписом посвідчив свою згоду стосовно звільнення за власним бажанням та претензій до запису не мав. Вказана поведінка позивача на думку представника відповідача свідчила про сприйняття та погодження (конклюдентні дії) з підставою звільнення саме за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України.

На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 у повному обсязі.

У наданих до суду 15 вересня 2016 року додаткових письмових поясненнях (а.с.60), позивач ОСОБА_2 вказував на різний предмет та обєкт його позовів, котрі перебували в провадженні Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

З наявних письмових матеріалів справи судом встановлено наступне.

З наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача ОСОБА_2 вбачається, що останній у період часу, з 29 квітня 2013 року по 09 липня 2013 року працював на ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання», на посаді енергетика ковальсько-пресового цеху (а.с.3).

08 липня 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до директора ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» із заявою, в котрій просив звільнити його 09 липня 2013 року за власним бажанням, відповідно до ст.38 КЗпП України, у звязку з численними та систематичними порушеннями законодавства про працю та колективного договору, що виразилося у понаднормовій праці, виходах на робоче місце під час лікарняного, не виконанні на підприємстві норм безпеки праці, тощо (а.с.4, 36).

Наказом директора ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» №156-к від 09 липня 2013 року, ОСОБА_2, енергетика ковальсько-пресового цеху 09 липня 2013 року звільнено за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, підстава, заява ОСОБА_2 (а.с.5, 59), припинено трудовий договір (контракт) згідно наказу (розпорядження) №241 від 09 липня 2013 року (а.с.31).

При ознайомленні з наказом №241 (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 09 липня 2013 року, де вказано звільнення за власним бажанням, ст.38 КЗпП України, позивач ОСОБА_2 не зазначив свою незгоду з формулюванням причин звільнення та добровільно поставив свій підпис, претензій до запису на той час не мав, підстав звільнення саме за власним бажанням не мав. В особовій картці працівника №8490 ОСОБА_2, останній також власним підписом посвідчив свою згоду стосовно звільнення за власним бажанням та претензій до запису не мав (а.с.35).

В подальшому, у зв'язку із нечіткістю формулювання причини звільнення, у 2013 році позивач ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із відповідним позовом, де ставив вимогу про визнання незаконним такого формулювання причин його звільнення, та просив вказати причину його звільнення у точній відповідності із законом, а саме, - «звільнений за власним бажанням у зв'язку із невиконанням власником або уповноваженим ним орган законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору» (а.с.6-7).

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_2 до ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» про визнання формулювання причини звільнення неправильними або таким, що не відповідає чинному законодавству, було задоволено частково. Визнано формулювання причин звільнення позивача ОСОБА_2 такими, що не відповідають чинному законодавству. Зобовязано ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» внести зміни до наказу про звільнення позивача ОСОБА_2 від 09 липня 2013 року №156-к та відповідного запису у трудовій книжці позивача ОСОБА_2, вказавши у них точне формулювання причин звільнення позивача ОСОБА_2 з прямим посиланням на відповідний пункт (частину) ст.38 КЗпП України, за яким здійснено звільнення. В іншій частині позовних вимог, - відмовлено (а.с.8-9, 29-30). При цьому з пояснень позивача ОСОБА_2 судом встановлено, що вказане рішення суду сторонами не оскаржувалося та набрало законної сили.

На виконання вимог рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року, ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» винесено наказ №02/834 від 29 вересня 2014 року «Про внесення змін до наказу №156-к від 09 липня 2013 року про звільнення ОСОБА_2Д.», та звільнено ОСОБА_2 з 09 липня 2013 року, енергетика ковальсько-пресового цеху за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України, підстава, наказ від 29 вересня 2014 року №382/01 (а.с.58).

24 лютого 2016 року відповідачем було внесено запис до трудової книжки позивача ОСОБА_2, на підставі якого недійсним вважається запис згідно наказу №156-к від 09 липня 2013 року та чітко визначено причини його звільнення, а саме, - «звільнений за власним бажанням, ч.1 ст.38 КЗпП України» (а.с.3 зворот).

На підставі цього можна зробити висновок, що рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року відповідачем було виконано, оскільки останній вказав точні причини звільнення позивача, про які раніше не було відомо, про що вніс відповідний запис до трудової книжки позивача ОСОБА_2

Не погоджуючись і з даним формулюванням звільнення, 03 листопада 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до ПрАТ «Криворізький завод гірничого обладнання» про порушення права працівника у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Ухвалою суду від 07 листопада 2014 року, відмовлено у відкритті провадження за даною справою, у звязку із вирішення спору між тими самими сторонами про той же самий предмет спору з тих самих підстав (а.с.31).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 квітня 2015 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2014 року, залишено без змін (а.с.32-33).

Згідно положень ч.ч.1, 2, 3 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

З положень вищевикладеної норми та судової практики вбачається, що якщо трудовий договір укладено на невизначений строк, працівник має право в будь-який час розірвати його, письмово попередивши власника про звільнення за два тижні.

Однак, у цілій низці випадків закон зобов'язав власників робити звільнення працівників у такий строк, про який вони просять. При цьому мова йде про скорочення двотижневого строку, оскільки за його межами працівник може звільнитися в загальному порядку. У цьому випадку строк попередження про звільнення скорочується на розсуд працівника хоча б навіть і до одного дня. Випадки, коли на власника покладається обов'язок звільнити працівника в строк, про який він просить, перелічені в ст.38 КЗпП України. Усі вони об'єднані однією загальною ознакою, - неможливістю для працівника продовжувати роботу, яка виявляється, зокрема, у такий спосіб: переїзд на нове місце проживання; переведення одного з подружжя в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання в даній місцевості; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або за дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї або інвалідом першої групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом.

Положення ст.38 КЗпП України, зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Як інші причини можна визнати поважними, - це повинно вирішуватися у кожному конкретному випадку. Власник зобов'язаний звільнити також працівника за власним бажанням у строки, які вказав сам працівник, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю або умови колективного чи трудового договору з цих питань.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача погоджувався та не заперечував того, що позивач ОСОБА_2 у свої заяві про звільнення від 08 липня 2013 року вказував на те, що просить звільнити його 09 липня 2013 року, за власним бажанням, що за своєю суттю, з урахуванням вказаних вище положень, дійсно підпадає під диспозицію ч.1 ст.38 КЗпП України. У заяві про звільнення від 08 липня 2013 року, зазначення звільнення саме по ч.3 ст.38 КЗпП України, як про це вказує позивач, не було, а отже твердження позивача ОСОБА_2 про визнання факту порушення законодавства про працю, що вбачається у звільненні на наступний день, 09 липня 2013 року, що не передбачено ч.1 ст.38 КЗпП України, а вказівка дати звільнення є підтвердженням лише бажання звільнитись відповідно до ч.3 ст.38 КЗпП України, є хибним та не відповідає дійсності, оскільки положення ч.1 ст.38 КЗпП України лише передбачає попередження роботодавця за два тижні, а звільнення по суті можливе і на наступний день.

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 жодного разу за час праці на підприємстві відповідача не звертався в установленому порядку з письмовим зверненням до адміністрації підприємства з приводу порушення трудового законодавства, а про нібито порушення відповідачем трудового законодавства стало відомо лише із заяви про звільнення від 08 липня 2013 року, до якої жодних доказів аргументування своєї позиції щодо можливого порушення трудового законодавства позивач ОСОБА_2 не додавав.

Що стосується посилань позивача ОСОБА_2 про те, що порушення відповідачем законодавства про працю, що стало підставою для подання ним заяви про звільнення, було встановлено рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 вересня 2014 року, то суд вважає за необхідне зазначити, що вказаним рішенням було встановлено факт порушення відповідачем порядку звільнення позивача ОСОБА_2, в частині зазначення причини звільнення останнього, вирішення інших питань не входило до предмету розгляду справи.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 відмовити.

У звязку із тим, що суд прийшов до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог, та враховуючи те, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.4-11, 15, 18, 57-60, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст.38 КЗпП України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Криворізький завод гірничого обладнання» про зміну формулювання причин звільнення, - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з часу його проголошення через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду складено 01 листопада 2016 року.

Суддя: Н. Ю. Вікторович