Справа № 344/410/16-ц
Провадження № 2/344/2445/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1.

з участю представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недостовірними і такими, що не відповідає дійсності, ганьблять ділову репутацію розповсюджені відомості у публічній заяві в мережі Інтернет на Івано-Франківському сайті «Фіртка», зобовязання спростувати інформацію шляхом виступу, стягнення 50 000грн. моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в січні 2016 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання недостовірними і такими, що не відповідає дійсності, ганьблять ділову репутацію розповсюджені відомості у публічній заяві в мережі Інтернет на Івано-Франківському сайті «Фіртка», зобовязання спростувати інформацію шляхом виступу, стягнення 50 000грн. моральної шкоди, судових витрат.

У позові зазначено, що 22.12.2015 року відповідач, як засновник асоціації перевізників міста Івано-Франківська, зробив публічну заяву як відео репортаж у мережі «Інтернет», агенція новин «Фіrtka.if.ua», звинувативши позивача, як народного депутата України, у лобіюванні бізнес інтересів та використанні депутатського мандату в особистих, корисливих інтересах. Дана інформація не відповідає дійсності, та є наклепом, чим принижено честь і гідність, спаплюження ділової репутації в очах громадськості. Завдану йому моральну шкоду оцінює в 50000грн.

Ухвалою суду від 03.02.2016 року дану справу прийнято до провадження цього складу суду (в звязку з самовідводом судді Мелещенко Л.В.).

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити з мотивів, викладених в позовній заяві.

Відповідач позов не визнав, подав заперечення щодо позовних вимог вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, просив в позові відмовити.

На обговорення судом залучення в т.ч. власника веб-сайта, представник позивача в судовому засіданні заперечив та послався на те, що особи яких позивач повинен установити зазначено в позовній заяві , що відповідає ст..119 ЦПК.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає, з наступних підстав.

Позивач у позові стверджував, що 22.12.2015 року відповідач, який представився як засновник асоціації перевізників міста Івано-Франківська, зробив публічну заяву як відеорепортаж (інтервю) у мережі «Інтернет», агенція новин «Фіrtka.if.ua», зокрема, повідомив: 1) що ОСОБА_4 чинить тиск на Івано-Франківський міськвиконком з приводу результатів конкурсу 15.12.2015р. з перевезення пасажирів на міських автобусних маршрутах загального користування м.Івано-Франківська проти одного з переможців цього конкурсу перевізника ПП Сохана ОСОБА_5; 2) що в своєму інтервю-зверненні ОСОБА_4 зазначив, що дії конкурсного комітету були неправильні. Що ОСОБА_4 звернувся до Генеральної прокуратури України і всіх контролюючих органів міста з вимогою перевірити тільки одного перевізника ОСОБА_6, що вимагає в зверненні покарати винних у даному питанню, назвав членів конкурсної комісії, такими, що покривають схеми при пасажирських перевезеннях в місті, і тому ми хочемо нагадати народному депутату ОСОБА_4, що його обрали в парламент для законотворчої діяльності, а не для розбором з мешканцями міста, а також нагадано ст..8 Закону україни «Про статус народного депутата України…» (а.с.9, 36).

Після чого, як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2015р. позивачем було прокоментовано звинувачення підприємців-перевізників (без конкретизації саме чиїх звинувачень) на його адресу через «КУРС» (а.с.37-38), як право особи на відповідь.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач вказав, що його коментар наданий 22.12.2015 року ґрунтувався на інтервю самого ОСОБА_4, опублікованого 18.12.2015 року в декількох інтернет-виданнях: Версії, Правда, Фіртка, Бріз (а.с.44-48). Саме в даному інтервю ОСОБА_4 було вказано те, що нардеп обурений, що влада міста дає більшість перевезень в місті підприємцю, який очевидно недоплачував податки в минулому, рішення конкурсної комісії справедливо піддали сумніву… більше того він звернеться до контролюючих інстанцій з метою перевірки цих фактів та притягнення до відповідальності винних. Те, що більшість маршрутів віддають одній людині вже може бути ознакою цілої схеми для викачування мільйонних коштів з бюджету...»

Позивач з посиланням на ст..275-277, 280, 297-301, 1167 ЦК України, п.5 постанови ПВСУ від 27.02.2009 р. №1, ст..37 Закону України «Про друковані ЗМІ (пресу) в Україні», ст..23 Закону України «Про інформацію» та того, що дана інформація спричинила моральну шкоду позивачу, просив позов задовольнити.

Відхиляючи доводи представника позивача, слід вказати таке.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі.

Згідно положень статті 277 ЦК України та роз'яснень, які містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного, за ч.3 ст. 277 ЦК (презумпція добропорядності), однак дана частина була виключена з кодексу на підставі Закону № 1170-VII від 27.03.2014 р.

Недостовірною слід вважати інформацію, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені), а негативною - в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, а саме такою цю інформацію в позові зазначає позивач, суд повинен визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 47 1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Так, Європейський суд наполягає, що свобода вираження поглядів становить одну з основних підвалин демократичного суспільства і одну з принципових умов його прогресу і самореалізації кожної особи та робить розрізнення між твердженнями факту та оціночними судженнями (справа "Лінгенс проти Австрії").

Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються.

Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми.

Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань.

Оціночне судження, як стверджує практика Європейського суду з прав людини (ця ж справа "Лінгенс проти Австрії"), є висновком, отриманим в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації.

В інтервю ОСОБА_3 22.12.2015 року, він надав оцінку подіям, повязаних з рішенням конкурсної комісії від 15.12.2015р. та посиланням на подане раніше інвервю-звернення ОСОБА_4 в інтернетвиданнях, тобто оцінка подій які відбулися раніше з дослівної інформації поданої позивачем.

Повідомлення новин, засноване на інтерв'ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль "сторожового пса суспільства" (рішення у справі "The Observer and The Guardian v. the United Kingdom", від 26 листопада 1991 року, п. 59).

Позивач в позові та представник позивача в засіданнях ствердив про те, що з боку відповідача здійснений наклеп та образа. Однак, суду не надано доказів щодо того, що інформація відповідача є недостовірною та не є оціночним судженням в розумінні чинного законодавства.

Установивши, що опубліковані в інтервю ОСОБА_3 22.12.2015 року відомості є частковим дослівним відтворенням попереднього виступу ОСОБА_4 та зроблена оцінка відповідачем його суджень, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Щодо такого висновку суду, слід зазначити і таке.

Як слідує з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Дана інформація є дійсно поширеною. Разом з тим, як вже зазначено вище, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п.19 вищезгаданої постанови).

Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК).

Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач також повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

З врахуванням цього суд приходить до висновку, що висловлювання відповідача в поданому інтервю, а саме щодо захисту від тиску юридичної особи (учасника конкурсу) та народного депутата ОСОБА_4 на виконком є думкою особи, який є співзасновником ГО «Івано-Франківська міська асоціація пасажирських перевізників», а саме те, що дії конкурсної комісії піддали сумніву вірно, та намір звернутися до контролюючих органів з метою перевірки певних фактів, виходячи зі змісту інтервю самого народного депутата 18.12.2015 року в Інтернет виданнях, та критична оцінка питань, які становлять інтерес суспільства, можливо дійсно перебільшеною у даному випадку щодо прав та повноважень народного депутата ОСОБА_4.

Відповідно до статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів.

Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати, передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно повязане обовязками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

За положеннями Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету ОСОБА_7 Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської ОСОБА_8 Європи про право на недоторканість приватного життя, в Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Оскільки суд не знайшов підстав вважати, що є відповідальність відповідача щодо інформації, яка на думку позивача принижує його честь і гідність (при цьому що позивач має право надати відповідь щодо такої інформації в цьому ж інтернет-виданні), а тому така інформація не підлягає спростуванню за ст..277 ЦК України.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду (п.19 вищезгаданої постанови ПВСУ).

Відповідно і до ст..280 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено, має право на відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив в 50000 грн.

Згідно п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5).

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 23 ЦК моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому вимога про відшкодування моральної шкоди може бути заявлена самостійно, якщо, наприклад, редакція засобу масової інформації добровільно опублікувала спростування, яке задовольняє позивача.

Оскільки, судом встановлено, що особисті немайнові права позивача діями відповідача не порушені, слід і відмовити в стягненні моральної шкоди.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 275-277, 280 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недостовірними і такими, що не відповідає дійсності, ганьблять ділову репутацію розповсюджені відомості у публічній заяві в мережі Інтернет на Івано-Франківському сайті «Фіртка», зобовязання спростувати інформацію шляхом виступу, стягнення 50 000 грн. моральної шкоди відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 24 червня 2016 року.

Суддя Польська М.В.