Справа № 461/4110/15 Головуючий у 1 інстанції: Радченко В.Є.
Провадження № 22-ц/783/151/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року у справі за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ЛКП «Цитадель-Центр» та Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про зобов'язання до вчинення дій, -

встановила:

В квітні 2015 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради подала позов до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Львівське комунальне підприємство «Цитадель-Центр» та Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, про зобов'язання до вчинення дій.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради, на обслуговуванні ЛКП «Цитадель-Центр». Власником квартири НОМЕР_1 зазначеного будинку є ОСОБА_3 Відповідачу було неодноразово надіслано попередження з проханням провести чотири маталопластикові вікна та двері у його квартирі на фасаді будинку до попереднього стану. 24.02.2015 року ЛКП «Цитадель-Центр» скерувало відповідачу попередження, яким зобов'язало привести чотири металопластикові вікна та одні двері до попереднього стану. Однак, відповідач вимоги розпорядження у встановлені строки не виконав, про що комісією ЛКП «Цитадель-Центр» був складений акт. Просила задовольнити позов та зобов'язати відповідача за власні кошти, привести чотири металопластикові вікна та одні двері у квартирі АДРЕСА_1 до автентичного вигляду та стягнути судові витрати.

Оскарженим рішенням Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року в задоволенні позову Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ЛКП «Цитадель-Центр» та Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради про зобов'язання до вчинення дій - відмовлено.

Рішення суду оскаржено Галицькою районною адміністрацією.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради від 09.12.2005 року №1311 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова» вул. Коперника знаходиться у межах історичного ареалу м. Львова. Покликається на рішення ВК ЛМР від 31.08.2007 року №643 «Про впорядкування заміни та встановлення віконних і дверних заповнень фасадів на території історичного ареалу м. Львова», відповідно до якого заміну та встановлення віконних заповнень фасадів будинків усіх форм власності, які розміщені в історичному ареалі міста, слід виконувати за наявності погодженої у встановленому порядку проектної документації. Вказує, що 28.05.2014 року майстром дільниці ЛКП «Цитадель-Центр» складено протокол №53 про адміністративне правопорушення за ст.150 КУпАП за проведення заміни чотирьох віконних заповнень і одних дверей на металопластикові у квартирі АДРЕСА_1 без дозвільних документів в квітні 2014 року.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким даний позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання 11.03.2016 року подав клопотання про відкладення розгляду справи, однак судовою колегією це клопотання відхилено, оскільки ним не підтверджено доказами неможливість прибути в судове засідання. Крім того в судових засіданнях 23.10.2015 року та 20.11.2015 року відповідач та його адвокат Бабій І.М. подали письмове заперечення на апеляційну скаргу, а також давали усні пояснення по обставинах справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні даного позову районний суд виходив з того, що будинок АДРЕСА_1 не є памяткою архітектури ні державного, ні місцевого значення, а відтак якоїсь спеціальної цінності собою не представляє.

Суд також вказав, що будинок АДРЕСА_1 не перебуває на території історичного ареалу м. Львова, оскільки межі історичного ареалу м. Львова не визначені.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи.

Судом встановлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності Львівської міської ради, на обслуговуванні ЛКП «Цитадель-Центр».

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї і реєстрацію від 24.02.2015 року №568 власником квартири є ОСОБА_3

28.05.2014 року майстром дільниці ЛКП «Цитадель-Центр» складено протокол №53 про адміністративне правопорушення за ст.150 КУпАП за проведення заміни чотирьох віконних заповнень і одних балконних дверей на металопластикові у квартирі АДРЕСА_1 без дозвільних документів в квітні 2014 року.

19.06.2015 року постановою адміністративної комісії ГРА ЛМР №61 ОСОБА_3 притягнено до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу за заміну в квітні 2014 року чотирьох дерев'яних вікон та одних дверей на металопластикові на фасаді будинку АДРЕСА_1.

При цьому в протоколі про адміністративне правопорушення він в своїх поясненнях вказав, що змушений був замінити чотири вікна та двері через їх непридатність (а.с.5,зв.).

З врахуванням цього не заслуговують на увагу його пояснення в засіданнях судової колегії на те, що ці переобладнання були зроблені попереднім власником ще до того, як він 23.10.2013 року прийняв спадщину.

Судовою колегією встановлено, що відповідно до рішення виконкому Львівської міської ради від 09.12.2005 року №1311 «Про затвердження меж історичного ареалу та зони регулювання забудови міста Львова» та додатку до цього рішення вулиця Коперника знаходиться у межах історичного ареалу м. Львова (а.с.33-35, 56-57), а тому висновок суду про те, що у будинок АДРЕСА_1 не перебуває на території історичного ареалу м. Львова є помилковим.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд вказав, що рішення Львівської міської ради №1311 від 09.12.2005 року про визначення межі історичного ареалу м. Львова не погоджувались відповідними центральними органами виконавчої влади, а саме не затверджено Міністерством культури України всупереч вимозі, встановленої п.12 Порядку визначення меж та режимів використання історичних ареалів населених місць, обмеження господарської діяльності на території історичних ареалів населених місць.

Не погоджуючись з такими висновками суду, судова колегія враховує те, що спір щодо вказаного рішення Львівської міської ради був предметом судового розгляду та підстав для його скасування не встановлено.

Так постановою Галицького районного суду м. Львова від 25.09.2015 року було визнано протиправною бездіяльність виконкому Львівської міської ради щодо не опублікування вказаного рішення № 1311, визнано протиправним та скасовано це рішення (99-105).

Однак Львівський апеляційний адміністративний суд постановою від 11 лютого 2016 року постанову Галицького районного суду м. Львова від 25.09.2015 року у справі № 461/64008/15-а скасував та в позові ОСОБА_7 до виконавчого комітету Львівської міської ради про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним, нечинним та скасування рішення відмовив повністю (а.с.113-120).

При цьому встановлено, що це рішення розміщене на офіційному сайті Львівської міської ради, там же розміщено і Генеральний план з пояснювальною запискою та основними кресленнями, в т.ч. «Охорона історичного середовища».

Також у вказаній постанові Львівського апеляційного адміністративного суду зазначено, що приймаючи рішення № 1311, виконком Львівської міської ради діяв в межах повноважень, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 15.11.1997 року № 1266 «Про комплексну програму збереження історичної забудови м. Львова» та що це рішення відповідає постанові Ради Міністрів УРСР від 12.06.1975 № 297, якою затверджено Державний історико-архітектурний заповідник у центральній частині м. Львова; рішенню № 321 виконавчого комітету Львівської обласної ради трудящих від 09.07.1975 року, яким затверджено Положення про Державний історико-архітектурний заповідник та у Додатку 1 до рішення визначено його межі; ухвалі Львівської міської ради №27 від 24.06.1993 року, якою встановлено межі історико-архітектурної заповідної території м. Львова; Указу Президента України 02.07.1997 року видано № 603/97 «Про збереження історичної забудови у центральній частині м. Львова».

Таким чином, оскільки встановлено, що будинок АДРЕСА_1 перебуває на території історичного ареалу м. Львова, а тому позивач обґрунтовано посилався на цю обставину.

Встановлено, що виконкомом Львівської міської ради 31.08.2007 року прийнято рішення №643 «Про впорядкування заміни та встановлення віконних і дверних заповнень фасадів на території історичного ареалу м. Львова», відповідно до якого заміну та встановлення віконних заповнень фасадів будинків усіх форм власності, які розміщені в історичному ареалі міста, слід виконувати за наявності погодженої у встановленому порядку проектної документації.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону України «Про планування і забудову територій» від 20.04.2000 р. № 1699-Ш з наступними змінами та доповненнями (далі -Закон № 1699-Ш) під будівництвом слід розуміти як нове будівництво, так і реконструкція, реставрація, капітальний ремонт, впорядкування об'єктів містобудування, розширення та технічне переоснащення підприємств.

Згідно з ч.ч.1, 6 ст.24 Закону № 1699-Ш фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво, зобов'язані отримати від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської міської державної адміністрацій, у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами, дозвіл на будівництво. Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови.

Відповідно до ч.ч.1-2, 10 ст.29 Закону № 1699-Ш дозвіл на виконання будівельних робіт - це документ, що засвідчує право забудовника та підрядника на виконання будівельних робіт, і надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які ведуть реєстр наданих дозволів. Здійснення будівельних робіт без дозволу на виконання будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно з законодавством.

Згідно з ч.3 ст.24 Закону України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 р. № 1805-Ш з наступними змінами та доповненнями (далі -Закон № 1805-Ш) забороняється змінювати призначення пам'ятки, її частин та елементів, робити написи, позначки на ній, на її території та в її охоронній зоні без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини.

Згідно ч.2 ст. 24 Закону № 1805-Ш використання пам'ятки повинно здійснюватися у спосіб, що потребує якнайменших змін і доповнень пам'ятки та забезпечує збереження її матеріальної автентичності, просторової композиції, а також елементів обладнання, упорядження, оздоби тощо, тому своїми діями відповідач завдав шкоду пам'ятці, змінивши характерну властивість об'єкта культурної спадщини, що становить його історико-культурну цінність.

Окрім того, ч.1 ст. 22 Закону № 1805-Ш передбачає, що пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Згідно ст.26 зазначеного Закону, ремонт та реставрація пам'яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Відповідно до ч.3 ст.47 цього ж Закону юридичні і фізичні особи, які завдали шкоди пам'яткам, їхнім територіям (у тому числі незаконним будівництвом), зобов'язані відновити пам'ятки та їхні території, а якщо відновлення неможливе - відшкодувати шкоду відповідно до закону.

Аналогічні положення Законів № 1699-Ш і № 1805-Ш містяться і в Типових регіональних правилах забудови, затверджених наказом Держбуду України 10.12.2001 р. за № 219, зареєстрованих у Мінюсті України 03.01.2002 р. № 4/62902 (далі - Правила), зокрема, реконструкція будинків здійснюється лише з дозволу виконавчого комітету відповідної ради (розділ 7 Правил); проектна документація до її затвердження підлягає комплексній державній експертизі згідно із Порядком затвердження інвестиційних програм і проектів будівництва й проведення їх комплексної інвестиційної державної експертизи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17.08.98 N 1308 (п.11.1 розділу 11 Правил); погоджений проект подається на розгляд до містобудівної ради при головному архітекторі району (міста) (п.11.3 розділу 11 Правил); здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законодавством (п.12.7 розділу 12).

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність» від 20.05.1999 р. № 687-ХІУ з наступними змінами та доповненнями (далі -Закон № 687-ХІУ) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації. Згідно з ч.5 ст.7 Закону № 687-ХІУ затвердження проекту замовником (забудовником) може бути здійснено за наявності рішення органу містобудування та архітектури про погодження проекту.

З врахуванням наведеного встановлено, що суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що будинок АДРЕСА_1 є пам'яткою архітектури та відповідач вчинив зміну пам'ятки архітектури без дозволу.

Зокрема суд не врахував, що представник Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, відповідач вчинив самовільну заміну дерев'яних вікон та балконних дверей у квартирі на металопластикові без дозволу на реконструкцію.

Таким чином заміну віконних заповнень та балконних дверей відповідачем проведено за власні кошти без належно оформленого дозволу, а тому порушено вимоги вказаного законодавства.

Отже судом не враховано, що відповідачем не дотримано вимог вказаного законодавства, а тому позов є підставним та підлягає до задоволення.

Тому рішення суду щодо відмови приведення віконних заповнень та балконних дверей до автентичного вигляду слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати, які підтверджені квитанціями (а.с.12,74).

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 26 червня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_3 за власні кошти привести чотири металопластикові вікна та одні двері у квартирі АДРЕСА_1 до автентичного вигляду.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Галицької районної адміністрації Львівської міської ради 365,40 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.