Справа № 308/7352/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

16 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого - судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Кухта М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про виселення з квартири, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулась в суд із позовом до ОСОБА_3 й ОСОБА_1 з вимогою про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення останніх з її квартири.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.11.2015 року позов задоволено, та виселено ОСОБА_3 і ОСОБА_1 із квартири без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11 січня 2016 року, заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду від 03.11.2015 року, залишено без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим без належного встановлення всіх обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального права.

У ході апеляційного розгляду справи, ОСОБА_1 підтримала, вимоги скарги й просила задоволити таку з підстав наведених доводів у скарзі.

Представник позивачки в особі адвоката Гончарова В.В. заперечив, вимоги скарги і просив такі відхилити, так-як усіма судовими інстанціями підтверджено право власності позивачки на квартиру.

Представник ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності в особі ОСОБА_5 підтримала, доводи скарги й просить задоволити таку.

Позивачка ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з'явились, але їх інтереси представляють представники, і заяв про відкладення розгляду справи суду не надали. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне розглядати скаргу за їх відсутності.

Протягом судового розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 являється власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17 квітня 2009 року, та дана обставина стверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № НОМЕР_1 від 24.04.2009 року. Проте в даній квартирі продовжує проживати попередній власник ОСОБА_3 із дружиною ОСОБА_1, які відмовляються добровільно звільнити продану квартиру.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, так-як не зазначено яким чином відповідачі перешкоджають позивачці володіти, користуватись та розпоряджатись спірною квартирою. Оскільки квартира була придбана за спільні кошти під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, а тому, така належить відповідачам на праві спільної сумісної власності.

Проте доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Як зазначено в пунктах 2, 5 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; судовий захист цивільного права та інтересу.

А підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, ч. 1 ст. 12 ЦК України.

Та відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачено в п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України, зокрема: припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до змісту Договору купівлі-продажу від 17 квітня 2009 року нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу і зареєстрованого в реєстрі за № 340, ОСОБА_6, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, як представник продавця та ОСОБА_2., як покупець уклади договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, а.с. 4-5.

А витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № НОМЕР_1 від 24.04.2009 року стверджено, що ОСОБА_2. зареєструвала своє право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за реєстраційним № НОМЕР_2 про, що зроблено запис : 9788 в книзі : 47, а.с. 6.

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.09.2015 року, касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення Ужгородського міськрайонного суду 08.02.2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 13.07.2015 року стосовно вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 17.04.2009 року, залишено без змін, а.с. 47-48. Зі змісту ухвали слідує, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_6 - 47000,00 доларів США за продану ним квартиру, і жодних претензій не має, і не буде мати, що стверджується розпискою від 17.04.2009 року.

Та 02.10.2010 року ОСОБА_2. уклала шлюб із ОСОБА_8 і після реєстрації шлюбу її прізвище "ОСОБА_2", а.с. 7.

За правилами статей 316, 317 і 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Та власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Виходячи зі змісту ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 незаконно набула, право власності на спірну квартиру і це встановлено судом. Більше того, правомірність набуття права власності доведена судовими рішеннями.

Як зазначено у Висновку ст. ДІМ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області від 11.06.2015 року, ОСОБА_1 пояснила, що на протязі значного часу між нею та ОСОБА_2. існують неприязні відносини, так-як, остання шахрайським шляхом намагається заволодіти спірною квартирою. ОСОБА_3 нікому спірної квартири не продавав, а тому їй не зрозуміло, чому ОСОБА_2. вважає спірну квартиру своєю, а.с. 9.

Намагаючись у досудовому порядку вирішити спір стосовно добровільного звільнення ОСОБА_3 і ОСОБА_1 спірної квартири, 29.05.2015 року ОСОБА_2 надіслала останні претензію, яку такі отримали 03.06.2015 року, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а.с. 13, 14. Маючи намір вселитись у квартиру, ОСОБА_2 вимагала від ОСОБА_3 і ОСОБА_1 звільнити квартиру протягом семи календарних днів із дня отримання даної претензії-вимоги, шляхом виселення, так-як за відсутності будь-якої правової підстави проживають у спірній квартирі й не бажають таку звільняти.

Не отримавши добровільного виконання відповідачами претензії-вимоги по звільненню спірної квартири, шляхом виселення з неї, та маючи намір використовувати дане помешкання для власного проживання, і проживання членів своєї сім'ї, ОСОБА_2 і звернулась з метою захисту своєї приватної власності у суд із позовом.

При цьому посилалась на приписи ст. 391 ЦК України, яка передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За цих обставин, вимога позивачки ґрунтується на нормах цивільного законодавства, які передбачають захист права власності від порушень осіб, які займають нерухоме майно не у відповідності до правових вимог.

Слід зазначити, що відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні апеляційної інстанції, так і не змогла навести суду вагомі причини, які б перешкоджали були їй 15.09.2006 року укласти наряду з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу спірної квартири, і відповідно, оформити за собою право власності на таку, також.

Оцінивши фактичні обставини справи з огляду на наявні докази, суд першої інстанції правомірно задоволив позов як такий, що ґрунтувався на нормах чинного законодавства.

Ураховуючи те, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 листопада 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________