БРОВАРСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
справа № 361/7521/15-ц
провадження № 2/361/351/16
РІШЕННЯ

Іменем України

12 березня 2016 року місто Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого - судді Селезньової Т.В.,

при секретарі Коваль А.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, вселення, усунення перешкод,

встановив:

У позовній заяві позивачка просить визнати дії відповідача неправомірними, вселити її в квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача не перешкоджати користуватись квартирою.

Свої вимоги у позовній заяві позивачка мотивувала тим, що вказана квартира належить їй та відповідачу у рівних частках на праві спільної часткової власності, проте, вона не має можливості вселитися в квартиру та користуватися нею, оскільки відповідач використовує квартиру одноособово, здає в оренду, порозумітись з відповідачем та вирішити порядок користування квартирою вона не може; відповідач відмовляється їй передати ключі від квартири. Крім того, вона - позивачка - дозволила жити у квартирі своєму брату ОСОБА_3, а відповідач звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, і такі дії не погодив з нею як з співвласником. Відповідач самовільно і без її згоди користується вказаною квартирою, і його позиція є психотравмуючою для неї, такі дії відповідача вважає неправомірними і такими, що порушують її право власності. Просить покласти на відповідача обов'язок усунути перешкоди в користуванні квартирою і примусити надати доступ до помешкання.

Позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник позивачки ОСОБА_4 у судовому засіданні позов підтримав, з приводу заявлених позовних вимог і їх обґрунтувань, а також з метою уточнення позовних вимог та конкретних обставин, що призвели до спору, пояснив, що має довіреність від позивачки на ведення всіх її справ, в тому числі ремонту у вказаній квартирі в вирішення інших питань, пов'язаних зі здійсненням позивачкою права власності; в грудні 2014р. за дорученням позивачки, яка проживає в Запорізькій області, він приходив у квартиру, двері відкрила невідома жінка, яка з її слів винаймала квартиру, і яку він попросив передати ОСОБА_2 письмове звернення позивачки. Крім того 28.05.2015р. він разом з братом позивачки ОСОБА_3 (від якого також має довіреність) приходив у квартиру, вимагав від відповідача видати йому ключі для передачі позивачці, але відповідач відмовив, влаштував конфлікт, був викликаний дільничний інспектор, у його присутності ОСОБА_2 заявив, що ключ йому не віддасть. Крім того, йому від позивачки відомо, що у червні 2015р. відповідач дзвонив позивачці з приводу продажу квартири, позивачка попросила дати ключі, відповідач відмовив і не став обговорювати це питання, заявив, що не хоче мати справи з представниками. Розпорядником квартири позивачка усно призначила свого брата ОСОБА_3, який здійснював комунальні платежі і якому вона дозволила проживати у квартирі, але згоди у відповідача вона не запитувала. Представник позивача уточнив, що перешкодами, які створює відповідач для позивачки, і неправомірними діями відповідача він вважає наступне: відповідач створює перешкоди для проживання в квартирі братові позивачки, який раніше з її дозволу проживав у квартирі, і звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, тобто намагається незаконно виписати його з квартири, з чим вона не згодна, і що розцінює як тиск на неї; відповідач не видав йому - представнику позивачки - на його вимогу ключі від квартири 29.05.2015р. і влаштував конфлікт; в червні 2015р. по телефону на вимогу позивачки віддати ключі також відмовив; крім того відповідач здає в оренду квартиру стороннім особам. З приводу позовних вимог про вселення позивачки у дану квартиру, представник у судовому засіданні пояснив, що позивачка в квартирі не проживала, особисто не приїжджала в Бровари і особисто не намагалась вселитись у квартиру, і визнав, що відповідач безпосередньо позивачці не чинив перешкоди і не виганяв її з квартири, не було такого, щоб не впустив її в квартиру, але відповідач перешкоджає користуватись квартирою її представникам - йому, ОСОБА_4, і брату ОСОБА_3; враховуючи перешкоди, які відповідач чинить представникам позивачки, і його відмову дати ключі представнику, позивачка не бачить сенсу приїжджати в Бровари з Запорізької області, щоб почути відмову, але у разі ухвалення судом рішення про її вселення, можливо приїде і буде вселятись на підставі рішення суду, тобто далі сама визначить, який спосіб вона буде здійснювати своє право на користування квартирою. Тому проси позов задовольнити у повному обсязі.

Провадження в даній цивільній справі було відкрито за позовом ОСОБА_1 і ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод.

Ухвалою суду від 2.03.2016р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, вселення та зобов'язання не чинити перешкоди у проживанні в квартирі (в даній цивільній справі) залишений без розгляду за п.5 ч.1 ст..207 ЦПК України.

Відповідач позов не визнав. Його представник у судовому засіданні і у поданих суду письмових запереченнях невизнання позову мотивував тим, що відповідач ніколи не оспорював і не оспорює права власності позивачки і її права на квартиру, в том числі право користування та проживання безпосередньо позивачки у даній квартирі, ніколи їй не чинив перешкод у цьому, і не порушував її прав власності та житлових прав; що позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач порушив її права чи що він чинив їй перешкоди у проживанні в квартирі, у вселенні, тому, з посиланням на ст..15,16, 60 ЦПК України, вважає, що у позивачки не було підстав звертатись до суду за захистом нібито порушеного відповідачем її права на проживання в квартирі. Позивачка ніколи не приїжджала в квартиру і не намагалась вселитись, навпаки ухиляється від спілкування з ним, і він направляв листа позивачці з проханням особисто обговорити всі питання, які виникають між ними з приводу спільної власності. Також послався на те, що передача права проживання чи користування квартирою іншій особі не передбачено законом, тому відповідач на думку представника правомірно відмовив видати ключі сторонній особі - представнику позивачки, і її брату ОСОБА_3, які не є власниками квартири і не мають права на проживання в квартирі, через що він і звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, і саме тому в травні 2015 року не віддав ключі від квартири ОСОБА_4, особа якого у нього викликала сумніви щодо добропорядності.

Вислухавши сторони, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі факти і дійшов таких висновків:

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.11.2005 р., ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності, яке набрало законної сили, позов задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно встановлено, що 23.01.2006 р. на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 02.11.2005 р. за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вищевказану квартиру.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2009 року, ухваленим по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору комісії фіктивним та недійсним, визнання права власності на 1/2 частини квартири, яке набрало законної сили, позов задоволено частково: встановлено факт проживання однією сім'єю без шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 з 06.09.2000 року по 14.08.2004 року та визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (належну ОСОБА_3).

Згідно договору купівлі-продажу частини квартири, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та нотаріально посвідченого 09 липня 2010 року, ОСОБА_5 продала ОСОБА_2 належну їй на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, позивачка набула право власності з 2005 року, відповідач - з 2010 року, а ОСОБА_3 втратив право власності на частку у даній квартирі з 2009 року, і на даний час спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2, в рівних частках - по 1/2 частці кожному.

З копії паспорта ОСОБА_1, долученої нею до позову у якості доказу, з адреси місця проживання, зазначеної позивачкою у позовній заяві, встановлено, що позивач зареєстрована за адресою АДРЕСА_2. Як пояснив представник позивачки - позивачка дійсно проживає в Запорізькій області і в даній квартирі та в місті Бровари не проживає і не проживала.

З довіреності від 11.06.2015р. видно, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатись ( продати, обміняти) належну їй 1/2 частку вказаної квартири, для чого передала йому право представляти її інтереси в різних установах, вносити платежі, які стосуються реалізації її права власності на дану частку в квартирі, подавати документи, заяви, що стосуються виконання цього доручення, підписувати договори, визначати ціну та інші істотні умови, реєструвати право власності, одержувати належні їй від продажу гроші, та виконувати інші значимі дії в межах та обсязі, передбачених законодавством.

З довіреності від 5.12.2014р. видно, що ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 представляти її інтереси в усіх судах на всіх стадіях провадження, та в інших органах, з усіма правами позивача, відповідача, заявника, потерпілого; крім того передала право замовляти та отримувати документи, робити будь-який ремонт, поліпшення та реконструкцію, яку довірена особа вважатиме за потрібне, і якщо того вимагатиме технічний стан належного їй рухомого і нерухомого майна, складати кошториси, укладати догори підряду або інші договори цивільно- правового характеру.

З довіреності від 16.12.2014р. видно, що ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_4 представляти його інтереси в судах на всіх стадіях провадження, та в інших органах, з усіма правами позивача, відповідача, заявника, потерпілого.

З довідки ЖЕК , виданій ОСОБА_2, видно, що власниками особового рахунку по даній квартирі є ОСОБА_1 і ОСОБА_2 по 1/2; в квартирі прописаний ОСОБА_3 як наймач з 25.05.2005р.; ОСОБА_1 як власник 1/2 частки без реєстрації, ОСОБА_2 як власник 1/2 частки без реєстрації.

Свідок ОСОБА_6, допитаний за клопотанням позивача, суду пояснив, що як дільничний інспектор у травні 2015 року був викликаний на домашній конфлікт; виходив у квартиру по вул.Грушевського, в квартирі знаходилось четверо осіб: чоловік, що присутній у судовому засіданні (представник позивача ОСОБА_4), з ним ще один чоловік (як пояснив представник позивача - то був ОСОБА_3), і з іншого боку чоловік (ймовірно ОСОБА_2) і жінка. Як зрозумів свідок - ті два чоловіка приїхали в квартиру за ключами, а літній чоловік сказав, що ключі не дасть; спір був у квартирі, ніхто нікого не виштовхував.

З витягу з кримінального провадження № 0002348, 25.06.2015 р. до ЄРДР внесено відомості про скоєння злочину, за обставинами: ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_4 користуватися квартирою АДРЕСА_1. Такі дії ОСОБА_2 попередньо кваліфіковано за ознаками ст. 356 КК України. Відомості про повідомлення ОСОБА_2 про підозру у скоєнні злочину відсутні.

Як видно з копії позовної заяви за вхідним від 3.03.2011р.- ОСОБА_2 звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - вказаною квартирою, як такого, що втратив право власності на неї. Судом ухвалювалось заочне рішення, на даний час дана цивільна справа перебуває у стадії апеляційного оскарження. Суд своєю ухвалою від 2.03.2016р. відмовив у клопотанні відповідача про зупинення провадження в даній справі до розгляду вказаної справи.

Відповідач на підтвердження своїх заперечень проти позову суду подав копію листа, який був ним відправлений позивачці 11.06.2015р. , і в якому він повідомляв позивачку, що її представник ОСОБА_4 намагався вести з ним перемови щодо викупу її частки квартири, що 28.05.2015р. ОСОБА_4 і ОСОБА_3 вдерлись в квартиру і вимагали віддати ключі, і їх агресивні дії вимусили його викликати міліцію і написати заяву про незаконне проникнення; вказані події викликали у нього сумніви щодо сумлінності вказаних осіб, і зокрема представника, тому просив позивачку надати можливість поспілкуватись особисто з нею для обговорення питань, пов'язаних з квартирою. Факт отримання даного листа позивачкою представник позивачки не заперечує. Як пояснив представник позивачки, вона не надала відповідь відповідачу письмово, але телефонувала йому, і просила передати ключі від квартири її представнику, на що відповідач відмовив, взагалі відмовившись розмовляти. Представник відповідача, не оспорюючи і не підтверджуючи факту даної телефонної розмови, погодився з тим, що відповідач дійсно відмовився і відмовляється передати ключі від квартири представнику позивачки ОСОБА_4.

Представник позивачки в судовому засіданні надав суду копію письмової відповіді позивачки відповідачу, відправлену йому 3.03.2016р., в якій ОСОБА_1 повідомила відповідача, що той жодного разу не пропонував їй погодити питання спільного користування квартирою, що вона має представників, які уповноважені вирішувати питання купівлі-продажу, що вона в телефонній розмові пропонувала відповідачу обговорити умови спільного користування квартирою, а відповідач відмовився, що вона незгодна з самим фактом придбання відповідачем частки у квартирі за завищеною ціною, не згодна з тим, що відповідач без врахування її думки приймав рішення про виписку ОСОБА_3 - такі дії відповідача вона вважає психологічним тиском на неї, примусом надати згоду на продаж своєї частки на невигідних умовах, що вона не давала згоду на здачу квартири в найм іншим особам; повідомляла, що залишає за собою право на користування кімнатою меншої площі, і вважає, що вести перемови щодо продажу своєї частки вона згодна після реалізації можливості вільного користування своєю часткою у квартирі, просила не тиснути на неї шляхом виписки з квартири її брата ОСОБА_3, який прописаний в квартирі ще до отримання відповідачем права власності на частку у квартирі, і який був прописаний та користувався її часткою квартирі за її згодою і від її мені. Крім того, позивачка в даному листі запропонувала відповідачу заздалегідь повідомити її належним чином про час і місце, де вона зможе отримати ключі.

Оскільки спір між сторонами виник з здійснення і реалізації права власності і таких його складових, як користування, а також оскільки об'єктом власності є житло, то враховуючи зміст заявлених позовних вимог (зокрема, про вселення), слід при розгляді даного спору керуватись нормами як цивільного права, що регулює відносини у сфері власності, так і житлового кодексу.

Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.319 ЦКУ власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна дії, які не суперечать закону. Згідно ст.321 ЦКУ право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у цьому праві.

Згідно ст.. 383 ЦКУ власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім,ї, інших осіб. Згідно ст..150 ЖК України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Згідно ч.2 ст.64 ЖК до членів сім,ї наймача належать дружина / чоловік, діти, батьки; членами сім,ї наймача можуть бути визнані інші особи, які постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Дані норми щодо визначення членів сім,ї застосовуються і для визначення членів сім,ї власника житла у сенсі визначення житлових прав та обов'язків .

Згідно ст.358 ЦКУ право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.

З наданих позивачем доказів і з тих обставин, на які позивач посилається, та які встановлені у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позивач не довів будь - яких неправомірних дій з боку відповідача по відношенню до позивачки і дій, які б порушували право власності позивачки.

Позивач посилається на те, що таким порушенням з боку відповідача є здача ним квартири в найм іншим особам без згоди позивачки. Але ніяких доказів (крім своїх слів) на підтвердження даних обставин позивач суду не надав, відповідач дані обставини заперечує, тому даний факт вважається недоведеним, і тому відсутні підстави для визнання вказаних дій неправомірними.

Позивач посилається на вчинення перешкод відповідачем позивачці у користуванні квартирою, зокрема в доступі до квартири. Разом з тим, суду не представлено жодного доказу на підтвердження того, що відповідач такі перешкоди безпосередньо позивачці чинив, і що позивачка взагалі хоча б один раз намагалась потрапити в квартиру, а її туди відповідач або інші особи не впустили чи у інший спосіб перешкодили цьому. Як встановлено у суді, позивачка проживає в іншому населеному пункті, в іншій області, не приїжджала до Київської області і міста Бровари з даних питань, а діяла через своїх представників. Посилання позивачки та її представника на те, що вона не бачить сенсу приїжджати в Бровари, оскільки знає, що відповідач її все рівно не пустить і не дасть ключі від квартири, і що приїде після рішення суду на її користь, є не достатніми для висновку про наявність перешкод з боку відповідача чи інших порушень , які б допустив відповідач по відношенню до позивачки, і які б могли розглядатись судом як перешкоди у користуванні квартирою, зокрема для проживання в ній і як підстава для вселення позивачки в квартиру за судовим рішенням. Відсутні законі підстави для покладення на відповідача певних зобов'язань наперед лише з тих мотивів, що він - за припущенням позивача - може у майбутньому порушити права позивача. Оскільки судовому захисту (тобто захисту у спосіб ухвалення відповідного судового рішення, в тому числі про покладення на відповідача певного зобов'язання чи обмеження) підлягає лише порушене, невизнане чи оспорюване право.

Позивач посилається на те, що перешкодою і неправомірною дією з боку відповідача є його відмова передати ключі від квартири її представнику ОСОБА_4 і брату ОСОБА_3, що мало місце у травні 2015р. Дійсно встановлено, що даний факт мав місце, (чого відповідач не заперечує), але як видно з показань свідка ОСОБА_6, показань представника позивача і витягу з Єдиного Реєстру кримінальних проваджень, відповідач відмовився видати ключі ОСОБА_4, що не може тлумачитись розширено як відмова передати ключі позивачці, чи як перешкода позивачці у здійснені нею права власності в сенсі користування житлом, чи як перешкода їй у проживанні і підстава для вселення за судовим рішенням.

Як встановлено у суді, дійсно ОСОБА_4 був уповноважений позивачкою на здійснення від її імені певних дій з приводу розпорядження квартирою. Разом з тим, дана довіреність не є довіреністю на отримання ключів, даною довіреністю не передавались представнику права проживати чи у інший спосіб користуватись квартирою, крім того, законом не передбачено такий спосіб передачі права на користування жилим приміщенням, як видача довіреності (на проживання) іншій особі. До того ж, всі питання щодо користування майном (житлом) , що перебуває у спільній власності , мають вирішуватись співвласниками за їхньою згодою, а у даному випадку згоди на проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відповідач не давав, згоди на виконання ремонтних робіт чи перепланувань у квартирі (на що зокрема була видана довіреність ОСОБА_4) відповідач також не давав. Тому такі дії відповідача не можуть розглядатись як неправомірна поведінка чи перешкоди позивачці як власнику. Згода як поняття уявляє собою добровільне волевиявлення, тому відсутність згоди не може розглядатись як неправомірна дія чи інша перешкода, і не може розглядатись як порушення права, що підлягає судовому захисту. Відмова відповідача передати ключі від квартири сторонній особі, яка не має права проживання в даному жилому приміщенні, не може розглядатись як неправомірна дія чи як перешкода власнику цього житла, тим більше, враховуючи коло повноважень, які передані представнику у довіреності.

З тих самих підстав не може бути визнана порушенням прав позивачки відмова відповідача передати ключі її брату ОСОБА_3, який приходив разом з представником ОСОБА_4. Дана особа не рахується членом сім,ї позивачки згідно визначення поняття член сім,ї, наданого в ст.64 ЖК України. Як встановлено в судовому засіданні - позивачка і вказана особа (ОСОБА_3) не проживають одною сім,єю, а сам факт наявності між ними родинних стосунків такого ступеню спорідненості не є достатньою ознакою і підставою для визнання його членом сім,ї власника з правом проживання в квартирі. До того ж, на даний час ОСОБА_3 не має права власності на частку у даній квартирі, і своє право власності він втратив ще до набуття права власності відповідачем. Вказана особа вправі самостійно здійснювати захист своїх прав у суді.

Посилання позивача на те, що перешкодами ОСОБА_3 відповідач чинить перешкоди і їй, бо здійснює на неї психологічний тиск, і у такий спосіб примушує до продажу частки, є надуманими і такими, що не відповідають вимогам закону, та не можуть розглядатись судом як неправомірні дії відповідача по відношенню до позивачки і як перешкоди для неї. Звертаючись до суду з позовом про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою, відповідач діяв у спосіб, передбачений законом.

Посилання позивача на те, що в телефонній розмові, яка відбулась нібито в червні 2015р. між нею і відповідачем, вона просила передати ключі, а відповідач їй відмовив, - така обставина, по - перше, нічим не підтверджена; по - друге, відмова передати ключі від квартири іншій особі не може розглядатись як відома від передачі ключів особисто власнику; і по - третє, дана телефонна розмова, якщо і мала місце, - не є такою дією відповідача, яка може бути визнана судом достатньою для визнання його дій по відношенню до позивачки неправомірними чи як перешкода позивачці в проживанні та користуванні квартирою чи як підстава для вселення позивачки у квартиру за судовим рішенням.

Як видно з сукупності всіх наданих доказів, і з показань представника позивачки, зі змісту позовної заяви, змісту листа, який позивачка відправила відповідачу вже під час розгляду справи у суді, - позивачка ні в який спосіб не виявляла наміру проживати в даній квартирі чи принаймні користуватись нею у інший спосіб: для зберігання речей, для тимчасового помешкання, тощо. Посилання позивачки, що вона не бачить сенсу приїжджати і вселятись в квартиру без рішення суду, бо впевнена, що відповідач її не впустить, є припущенням з її боку, і тому також не може розглядатись як перешкода з боку відповідача у здійснені позивачкою своїх прав, яка б підлягала усуненню шляхом покладення на відповідача наперед певних зобов'язань за судовим рішенням , в том числі і шляхом ухвалення рішення про вселення позивачки.

Посилання позивача на те, що відповідач протиправно схиляє її до викупу належної їй частки на невигідних для неї умовах, є уявним порушенням її прав, і не може розглядатись як порушення прав позивачки чи як перешкода для неї; такий варіант вирішення спору між співвласниками передбачений законом, тому такі пропозиції не є протиправними. Крім того, позивач не довів вчинення відповідачем будь-яких примусових чи інших протиправних дій з цього приводу.

У своєму листі відповідачу позивачка висловлювала пропозицію щодо визначення порядку користування спільним майном, але відповідних позовних вимог не заявила, і це не є предметом розгляду в даній справі. Її посилання на те, що відповідач уникає вирішення цього питання, чим створює для неї перешкоди, є голослівним і нічим не підтвердженим, до того ж, узгодження і встановлення порядку і способу користування спільним майном є правом , а не обов'язком співвласників, і ініціатором реалізації такого права може бути кожен з них.

Згідно ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права власності.

Згідно ст..13 ЦК України при здійснені своїх прав особа повинна утримуватись від дій, які б могли порушити права інших осіб , а у разі недодержання особою цих вимог, суд може зобов'язати особу припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Згідно ст..14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчення яких не є обов'язковим для неї.

Згідно ст..15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, припинення дії, що порушує право (п.3), , відновлення становища, яке існувало до порушення права (п.4) , та інші способи захисту.

Згідно ст.3 ЦПК України особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.4 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права , свободи та інтереси осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України - до компетенції суду під час розгляду цивільної справи віднесено захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав, свобод та інтересів, що виникають з цивільних , житлових та інших правовідносин.

Згідно ст.10,11 ЦПК України суд розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Спосіб захисту своїх прав обирає для себе позивач, і суд не може замість нього визначати спосіб звернення до суду за захистом порушеного права.

Згідно ст..60 ЦПК сторони зобов'язані довести ті обставини, на які вони посилаються. Зокрема, обов'язок по доказуванню позовних вимог покладається за законом на позивача, і не може перекладатись на відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку доказувати відсутність обставин, на які посилається позивач.

Згідно п.3 ч.1 ст. 215 ЦПК України, - суд , приймаючи рішення, повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду, і якщо були порушені, то ким.

В межах заявлених позовних вимог, в межах наданих доказів, судом не встановлено вчинення відповідачем будь-яких дій, які б могли бути визнані судом такими, що порушують права позивачки (є неправомірними), чи такими, що створюють для неї перешкоди у здійсненні права власності, в тому числі у здійсненні права користування та володіння майном, не встановлено перешкод з боку відповідача щодо проживання позивачки в даній квартирі, які повинні бути усунуті шляхом покладення судовим рішенням на відповідача відповідного зобов'язання не чинити перешкоди .

Щодо вимог про вселення, то вони також задоволенню не підлягають, виходячи також з наступного:

Позивачем не доведені перешкоди у проживанні в квартирі для неї з боку відповідача чи з боку інших осіб, як підстава для вселення за судовим рішенням. Зі змісту статей 3,4,15,215 ЦПК України, статей 14,15, 391 ЦК України єдиною законною підставою для винесення рішення про задоволення позову є встановлення судом факту порушення, невизнання, оспорювання певного права чи законного інтересу позивача; єдиною підставою примусу чи покладення на відповідача певного зобов'язання чи обмеження є встановлення факту порушення прав позивача відповідачем. Тому судове рішення є актом офіційного визнання, що право позивача порушено і підлягає судовому захисту, і судове рішення є дійовим способом захисту порушеного, оспорюваного чи невизнаного права, за захистом якого особа звернулась до суду. У цьому сенсі рішення суду про вселення у жиле приміщення (квартиру) є результатом встановлення факту порушення відповідачем права особи на проживання в жилому приміщенні, порушення права власника на користування жилим приміщенням для проживання або для іншого використання за призначенням, що не суперечить закону. Оскільки у суді не встановлено факту порушення таких прав позивача з боку як відповідача, так і інших осіб, то відсутні підстави для судового захисту непорушеного і не оспореного права позивачки. Свої права особа здійснює вільно, на власний розсуд. В даному випадку позивачка не реалізувала своє право на вселення і проживання в належній їй квартирі сама, незалежно від дій відповідача, і не позбавлена можливості здійснити дане право. Фактично позивачка просить винести рішення про її вселення лише для того, щоб підтвердити її право на проживання і вселення (яке на даний час ніким не оспорюється), - на той випадок, щоб при можливій спробі приїхати до квартири відповідач їй не перешкоджав, тобто на випадок, якщо у майбутньому відповідач створить їй перешкоди. Але закон не передбачає такий спосіб захисту права, яке не порушене і не ос порене на даний час.

Таким чином, враховуючи встановлені у судовому засіданні конкретні обставини і факти, межі розгляду даної справи, суд дійшов висновку, що за позовними вимогами про визнання дій відповідача неправомірними, про зобов'язання відповідача не перешкоджати позивачці користуватись квартирою, а також про вселення - у позові слід відмовити за необґрунтованістю і відсутністю підстав.

Керуючись ст.ст.14, 15, 358, 383, 391 ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, вселення, усунення перешкод у користуванні квартирою відмовити.

Рішення може бути оскаржене учасниками процесу шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Київської області через Броварський міськрайонний суд Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Т.В. Селезньова