Провадження № 2/127/409/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2016 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Романюк Л.Ф.,

при секретарі Курутіній О.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП ОСОБА_2» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області 13.11.2015 року звернулась ОСОБА_1 з позовом ПАТ «ОТП ОСОБА_2» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки.

Позов мотивований тим, що між ЗАТ «ОТП ОСОБА_2» та ОСОБА_4 04.12.2007 року в м. Вінниці був укладений кредитний договір №ML-B01/056/2007. Також між сторонами 10.12.2007 року в м. Вінниці був укладений договір іпотеки № PML-B01/056/2007. Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику 98000, 00 доларів США до 05.12.2022 року, сторони визначили, що для розрахунку процентів буде використовуватися плаваюча процентна ставка. Кредитний договір не містить графіку платежів, детального розпису сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Крім того, сторонами 17.05.2010 року була укладена додаткова угода до кредитного договору, яка не містить положення про те, що валютні ризики покладаються на позичальника. Строк дії кредитного договору становить 15 років, позивач не мала можливості, оскільки є слабкою стороною договору, врахувати всіх валютних ризиків, зокрема різкого підняття курсу долара США стосовно гривні. Встановлений НБУ офіційний курс долара США до гривні на момент укладення кредитного договору 5,05 грн., а відтак сума платежу за договором у гривнях як на момент укладення договору, так і предявлення позову є надмірно високою по відношенню до ціни, узгодженої в момент укладення договору.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із позовною вимогою про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними.

14.01.2016 року позивачка ОСОБА_1 надала суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просила суд кредитний договір №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року укладений між ЗАТ «ОТП ОСОБА_2» визнати недійсним з моменту його укладення, а також договір іпотеки № PML-B01/056/2007 від 10.12.2007 року укладений між ЗАТ «ОТП ОСОБА_2» визнати недійсним з моменту його укладення.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала за обставин викладених в позові, просила суд позов задовольнити.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд кредитний договір №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року та договір іпотеки № PML-B01/056/2007 від 10.12.2007 року визнати недійсними з моменту їх укладання.

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду письмові заперечення в яких вказав, що позивачу у письмовій формі була надана вся інформація про умови кредитування, про що свідчить підпис позивача на анкеті заявці від 23.11.2007 року. Враховуючи, що між позивачем та відповідачем при укладенні та виконання кредитного договору укладалися графіки платежів, що відповідали вимогам, визначених Правил, зокрема містили інформацію про реальну процентну ставку за користування кредитом, сукупну вартість кредиту, загальний розмір витрат по обслуговуванню кредиту, представник відповідача вважає, що при укладенні оскаржуваного кредитного договору вимоги Правил порушенні не були. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що даний позов є необгрунтованим, а тому до задовлення не підлягає.

Так, судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 підписала анкету - фізичної особи на отримання іпотечного кредиту заявку, в графі бажана сума кредиту вказано 98000 доларів США(59-63).

Між ЗАТ «ОТП ОСОБА_2» та ОСОБА_4 04.12.2007 року в м. Вінниці був укладений кредитний договір №ML-B01/056/2007, відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику 98000,00 доларів США до 05.12.2022 року, сторони визначили, що для розрахунку процентів буде використовуватися плаваюча процентна ставка (а.с. 6-8).

Також між сторонами 10.12.2007 року в м. Вінниці був укладений договір іпотеки № PML-B01/056/2007, відповідно до якого ОСОБА_4 для забезпечення повного і своєчасного виконання своїх боргових зобовязань перед ЗАТ «ОТП ОСОБА_2» за кредитним договором №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 52, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Пирогова, буд. 115а (а.с.9-11).

15.01.2009 року між сторонами було укладено додатковий договір №1 до кредитного договору №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року, відповідно до якого сторони домовились внести зміни та доповнення до кредитного договору (а.с.78).

15.01.2009 року було укладено додатковий договір №2 до вище зазначеного кредитного договору (а.с.79).

13.08.2009 також було укладено сторонами додатковий договір № 2 до кредитного договору №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року (а.с.84).

Крім того, сторонами 17.05.2010 року був укладений додатковий договір № 3 до кредитного договору №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року.

Відповідно до п. 2.1 додаткового договору № 3 сторони домовились внести зміни та доповнення до кредитного договору. В п.2.1.1 вказано, що з 17.05.2010 року до 16.08.2010 року для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка та в наступному розмірі: фіксована процентна ставка - 6,50%, плаваюча процентна ставка - фіксований відсоток +FIRD, де FIRD процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщенні в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору,в залежності від зміни вартості кредитних ресурсів на фінансовому ринку України ставка FIRD може змінюватись (збільшуватись чи зменшуватись)в порядку передбаченому сторонами у кредитному договорі.

Відповідно до п.2.1.2 додаткового договору № 3 на період з 16.08.2010 року до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, де фіксований відсоток - 5, 45 %, плаваюча процентна ставка фіксований відсоток + FIRD.

В п.2.1.3. зазначеного додаткового договору міститься застереження, відповідно до якого зазначений в графіку платежів розмір процентів може змінюватись у випадках передбачених цим додатковим договором, а також іншими положеннями кредитного договору, без укладання графіку платежів в новій редакції, якщо сторони не передбачали інше (а.с.12-13).

Відповідно до копії зустрічної позовної заяви, в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами. У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 просить суд визнати недійсним кредитний договір №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року та додатковий договір № 1 від 15.01.2009 року, додатковий договір № 2 від 15.01.2009 року, додатковий договір №2 від 13.08.2009 року, додатковий договір № 3 від 17.05.2010 року (а.с.30-32).

Відповідно до висновку експерта № 654 від 18.09.2015 року за результатами проведення судово економічної експертизи документів у цивільній справі № 127/15364/14 -ц за позовом ПАТ «ОТП ОСОБА_2» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП ОСОБА_2» про визнання кредитного договору недійсним, розмір реальної відсоткової ставки за кредитним договором №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року на день його укладення, а також на час внесення змін, які вносились додатковими договорами № 1-3 у відповідні періоди становили : станом на 04.12.2007 року 14,71%, станом на 10.12.2007 року 13,85 %, станом на 15.01.2009 року 15,93%, станом на 13.08.2009 року 14, 48 %, станом на 17.05.2010 року - 15, 87 % (а.с.118-141).

В статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як зазначено у ч. 1 ст. 628 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу в п. 14 Постанови Пленуму від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Верховний суд України в Постанові Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 звернув увагу на те, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Таким чином, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики (нечесна підприємницька практика включає в себе: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції: будь-яку діяльність (або бездіяльність) що вводить споживача в оману або є агресивною), є недійсними.

Позивач та його представник просять суд визнати кредитний договір недійсним посилаючись на те, що згідно п. 3.2. розділу Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління національного Банку України № 168 від 10.05.2007 року, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до правил, у графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Оскільки позивачка не була повідомлена про орієнтовану сукупну вартість кредиту, тому не могла передбачити можливі ризики при укладанні даного правочину.

Однак, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір звернувшись до банку із анкетою заявою фізичної особи на отримання іпотечного кредиту (а.с.59 63).

Крім підпису на анкеті заяві фізичної особи на отримання іпотечного кредиту підписи позивачки містяться також на кредитному договорі №ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року на усіх додаткових договорах та на договорі іпотеки № PML-B01/056/2007 від 10.12.2007 року, що додатково свідчить про ознайомлення ОСОБА_1 з ними.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, на що також звернув увагу Верховний Суд України в Постанові Пленуму № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Таким чином, суд вважає, що при укладенні кредитного договору№ML-B01/056/2007 від 04.12.2007 року позивачка діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначила характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

При укладанні додаткового договору № 1 від 15.01.2009 року, додаткового договору № 2 від 13.08.2009 року та додаткового договору № 3 від 17.05.20-10 року до кредитного договору між позивачкою та відповідачем також укладалися графіки платежів, дані графіки містили всі обовязкові умови, вимоги до яких встановлені Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Отже, твердження позивачки щодо несправедливості положень договору є безпідставними, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач та його представник, пред'явивши вимогу про визнання недійсним кредитного договору, не довели наявність підстав передбачених ст. 203 ЦК України для визнання його недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Також в матеріалах справи відсутні будь які підстави для визнання недійсним з моменту укладення договору іпотеки.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, об'єктом захисту є порушене право чи інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного захисту. Однак, судом не встановлено порушення прав, свобод чи інтересів позивача.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, згідно ст. 60 ЦПК України.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим та недоведеним, враховуючи вище викладене.

На підставі викладеного та керуючись Законом України «Про захист прав споживачів», п. 3 ч. 1 ст. 3, ст.ст. 11, 15, 203, 215, 230, 627, ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049, ч. 1 та ч. 2 ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд, -,

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ПАТ «ОТП ОСОБА_2» про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено сторонами до апеляційного суду Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: