АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Дніпропетровськ

14 березня 2016 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Болтунової Л.М., Козлова С.П.

при секретарі: Гулієву М.І.о.

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську заяву представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 28 вересня 2015 року задоволено скаргу ОСОБА_2, заочне рішення Амур- нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04 травня 2015 року за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, скасовано та постановлено нове рішення за яким визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

В заяві поданій 03 грудня 2015 року представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить ухвалити додаткового рішення оскільки 16 листопада 2015 року нотаріус, державний реєстратор ОСОБА_4 винесла рішення про відмову в скасуванні запису про нерухоме майно за № 10073668 в Державному реєстрі речових прав на обьект нерухомого майна з реестраційним номером 01 про право власності ОСОБА_2 на 1/3 частину вказаної квартири, так як була позбавлена технічної можливості зробити запис в реєстрі із-за відсутності в судовому рішенні від 28 вересня 2015 року прямої вказівки про попереднє скасування в Державному реєстрі право власності позивача на 1/3 частини квартири, тому позивач не може реалізувати своє право на реєстрацію квартири в цілому.

Колегія суддів перевірила обгрунтованість поданої заяви і дійшла до висновку, що заява задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст.220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщостосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Судовим рішенням від 28 вересня 2015 року встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог посилався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 вересня 1995 року квартира АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності належала ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Після смерті 25 січня 1996 року ОСОБА_7 державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2005 року за реєстровим № 3-3774, на 1/3 частину квартири.

Після смерті 28 березня 2005 року ОСОБА_6 державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 18 листопада 2005 року зареєстровим № 3-3776, на 3/6 частини квартири.

03 грудня 2005 року ОСОБА_5 склала заповіт, реєстровий № 3-4025, яким на випадок смерті усе належне їй майно заповіла ОСОБА_2.

ОСОБА_5 померла 18 травня 2014 року, актовий запис № 848, після чого відкрилась спадщина на належне їй майно - квартиру АДРЕСА_3.

Позивач у встановлений шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_5.

Після спливу шестимісячного строку приватний нотаріус постановою від 01 грудня 2014 року відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки його представником ОСОБА_8 не надано документ про державну реєстрацію права власності на спадкове майно за померлою ОСОБА_5.

Позивач, посилаючись на те, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5, у встановленому законом порядку прийняв спадщину, але свідоцтво про право на спадщину йому не було видано через відсутність державної реєстрації права власності на спадкове майно за спадкодавцем, просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на квартиру АДРЕСА_2 в цілому, після ОСОБА_5 оскільки іншого способу як через суд отримати право на спадщину він не мав можливості.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Заявлені вимоги ОСОБА_2 рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області 28 вересня 2015 року задоволені в повному обсязі.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникає з моменту державної реєстрації.

За ч. 4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно, регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

В судовому рішенні від 28 вересня 2005 року зазначено, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 стали власниками спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06 вересня 1995 року, яке в той же день було зареєстровано в Дніпропетровському МБТІ за № 225-87.

18 листопада 2005 року ОСОБА_5 нотаріусом були видані два свідоцтва про право на спадщину на 2/3 частини спірної квартири з державною реестрацією права власності.

За вказаних обставин гр. ОСОБА_2, як спадкоємець, набув права власності за заповітом на спадкове майно.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації Законами України від 11 лютого 2010 року № 1878 "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та від 4 липня 2012 року № 5037 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно" Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - Закон) викладено у новій редакції та визначено новий концептуальний підхід як до процедури державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі -державна реєстрація прав), так і до суб'єктів, уповноважених на її проведення.

Законом встановлено необхідність державної реєстрації права власності на нерухоме майно та запроваджено введення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому, саме з державною реєстрацією права власності на нерухоме майно пов'язаний момент виникнення такого права на визначені законом об'єкти нерухомого майна.

Згідно з Законом державна реєстрація прав проводиться за заявочним принципом шляхом подання уповноваженому суб'єкту заяви про державну реєстрацію, форму та вимоги до заповнення якої встановлює Мін'юст (частина четверта статті 15 Закону). Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Державна реєстрація прав в порядку, визначеному Законом, проводиться державним реєстратором прав на нерухоме майно органу державної реєстрації прав, нотаріусом як Спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора, з 1 січня 2013 року.

Орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав: з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зокрема, на підставі рішення суду речових прав, які виникли до 1 січня 2013 року та не були зареєстровані відповідно до законодавства, яке діяло на час їх виникнення.

Частиною першою статті 19 Закону до документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно віднесено рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

На підставі документів, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності, державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно або відмову в такій реєстрації.

Статтею 26 Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Скасування або визнання недійсним документа, що підтверджує виникнення, перехід чи припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, не є підставою для внесення запису до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 11 ЦПК України кожна особа самостійно вибирає спосіб захисту в суді своїх прав і розпоряджається предметом спору на власний розсуд.

29 вересня 2015 року колегія суддів апеляційного суду постановила рішення в межах предмету спору та заявлених вимог позивача.

Рішення нотаріуса про відмову у скасуванні запису про право власності постановлене після судового рішення 16 листопада 2015 року, знаходиться за межами заявлених позивачем вимог, є самостійним предметом спору. За вказаними вимогами сторони не надавали пояснень та доказів, тому підстави для ухвалення додаткового рішення відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 220 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Представнику позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до Територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О

С у д д і: ОСОБА_9

ОСОБА_10П