Справа № 361/1436/16-ц Головуючий у І інстанції Сердинський В. С.
Провадження № 22-ц/780/5745/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 25.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

25 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом у відповідності до норм ст. 215 ЦК України та просила визнати недійсним договір банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника серії В №001646, укладеного 03.07.2012 р. та ощадний (депозитний) сертифікат на предявника серії В №001646 (дата видачі 03.07.2012 р., дата погашення 31.12.2012 р.), та в порядку ст. 216 ЦК України стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 5000 дол. США.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на початку липня 2012 року вона звернулася до відповідача з наміром укласти договір банківського вкладу депозиту з проханням надати вигідні умови, пояснивши, що грошові кошти, які вона має намір розмістити в банківській установі це заощадження всього її життя.

03 липня 2012 року між ними було укладено договір банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника В №001646 на суму 5000 доларів США, тобто Банк видав позивачу ощадний (депозитний) сертифікат на предявника, а позивач, у свою чергу, передала відповідачу грошові кошти в розмірі 5000 дол. США.

31 грудня 2012 року позивач звернулася до відповідача з проханням повернути їй вкладені кошти, на що їй повідомили, що банк не працює, оскільки 20 грудня 2012 року постановою Правління Національного банку України №548 АТ «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №33 від 20 грудня 2012 року в банку впроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на тимчасову адміністрацію.

В березні 2013 року позивача повідомили, що для виплати вкладів вкладникам буде призначено банк та виділено Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, але для цього необхідно написати заяву.

В липні 2013 року позивач отримала лист від відповідача за №1974/7 від 11 липня 2013 року, яким банк повідомив, що вимога позивача про повернення вкладу включена до реєстру кредиторів в сумі 39 965,00 грн до сьомої черги. Також стало відомо, що в неї депозит із видачею сертифікату на предявника, і що такі вклади не гарантуються Фондом гарантування вкладів фізичних осіб.

Відповідач не повідомив позивача, що договір, який укладається з нею, не є договором банківського вкладу, а є розміщенням відповідачем цінного паперу ощадного депозитного сертифікату, не було повідомлено позивачу про особливості цього цінного паперу, не було розяснено відмінностей між вкладом та розміщенням ощадних сертифікатів.

Вважає, що цими своїми діями відповідач грубо порушив вимоги закону щодо надання позивачу достовірної та своєчасної інформації щодо продукції (послуги), яку він реалізував.

Тому вважає, що вчинений між позивачем та відповідачем правочин не відповідав внутрішній волі позивача та чинному законодавству у звязку чим повинен бути визнаний недійсним з моменту укладення, а кошти отриманні відповідачем їй повернуті в порядку ст. 216 ЦК України .

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ПАТ «Банк «Таврика» на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США та на користь держави судовий збір в розмірі 1378 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Банк «Таврика» ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне зясування та неправильність встановлення судом обставин, порушення застосування судом норм законодавства, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника банку, та позивачку, її представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ПАТ « Банк Таврика » підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції при розгляді вказаної справи було встановлено, що 03 липня 2012 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ПАТ «Банк «Таврика» було укладено договір банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника В №001646 на суму 5 000 доларів США, згідно якого ПАТ «Банк «Таврика» видало позивачу ОСОБА_2 ощадний (депозитний) сертифікат на предявника серії В №001646, а позивач ОСОБА_2 в свою чергу передала відповідачу ПАТ «Банк «Таврика» грошові кошти в розмірі 5 000 доларів США (дата видачі 03 липня 2012 року, дата погашення 31 грудня 2012 року) (а.с.7-10).

Відповідно до постанови Правління Національного банку України №97 від 20 березня 2013 року АТ «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в ПАТ «Банк «Таврика» впроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на тимчасову адміністрацію (а.с.21-24).

28 березня 2013 року позивач ОСОБА_2 звернулася до відповідача ПАТ «Банк «Таврика» із заявою про включення її до реєстру кредиторів з метою повернення грошових коштів у розмірі 5000 доларів США, згідно договору банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника В №001646 від 03 липня 2012 року, строк зберігання до 31 грудня 2012 року (а.с.88).

Згідно листа за вих.№6676 від 02 березня 2015 року, листом від 11 липня 2013 року за №1974/7 позивача ОСОБА_2 було повідомлено, що вимога про повернення вкладу згідно договору в сумі 39965,00 грн. включена до реєстру кредиторів до сьомої черги (а.с.83).

Строк позовної давності позивачем ОСОБА_2 не пропущено, оскільки позивач дізналася про порушення своїх інтересів з листа відповідача ПАТ «Банк «Таврика» від 11 липня 2013 року за №1974/7, а з даним позовом звернулася до суду 16 березня 2016 року.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2, в частині визнання недійсним з підстав передбачених ст. 203, 215 ЦК України договору банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату на предявника серії В №001646, укладеного 03 липня 2012 року та ощадний (депозитний) сертифікат на предявника серії В №001646 (дата видачі 03 липня 2012 року, дата погашення 31 грудня 2012 року) та повернення коштів в порядку ст. 216 ЦК України не підлягають задоволенню, оскільки при укладенні вищевказаного договору між сторонами було досягнуто всіх істотних умов, що підтверджується укладеним вище договором та підписом позивача ОСОБА_2, яка таким чином повністю погодилася із умовами викладеними в даному договорі. (а.с.7-9)

З таким висновком судова колегія погоджується, оскільки він зроблений на підставі поданих сторонами та досліджених судом доказах.

Разом з тим, суд першої інстанції, постановляючи рішення та стягуючи з відповідача на користь позивачки грошові кошти за договором банківського вкладу «Ощадний плюс» з видачею купонного ощадного (депозитного) сертифікату послався на норми ч.2 ст. 1060 ЦК України, відповідно до яких за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобовязаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

З таким висновком суду колегія суддів не може погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до принципу диспозитивності (стаття 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб із зазначених ними підстав та в межах заявлених ними вимог (стаття 31 ЦПК України).

Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 4 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд під час ухвалення рішення вирішує питання щодо того, яка правова норма підлягає застосуванню до правовідносин.

З матеріалів справи та тексту позовної заяви ОСОБА_2 вбачається, що вона звернулася до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору банківського вкладу в порядку визначеному ст. 203, 215 ЦК України та просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за вказаним договором в порядку визначеному ст. 216 ЦК України.

Позовних вимог про стягнення з відповідача коштів на її користь за договором банківського вкладу в порядку визначеному ст. 1060 ЦК України позивачка не заявляла, а тому правових підстав для стягнення вказаних коштів у суду не було.

Більш того, відповідно до постанови Правління Національного банку України №97 від 20 березня 2013 року АТ «Банк «Таврика» віднесено до категорії неплатоспроможних, а рішеннями Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в ПАТ «Банк «Таврика» впроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу на тимчасову адміністрацію (а.с.21-24)

Отже, починаючи з 20 березня 2013 року банк здійснює свою діяльність на підставі Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Таким чином, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно зі ст. 26 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис грн. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Статтею 36 зазначеного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації, зокрема, під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку; примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку).

Таким чином, судом першої інстанції при вирішенні спору помилково застосовано ч. 2 ст. 1060 Цивільного кодексу України при прийнятті рішення та не враховано , що для правовідносин , що виникають під час тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку приорітетними є норми Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім цього, на виконання заяви ОСОБА_2 про визнання її кредитором від 28.03.2013 року № 11-02/258 ( а.с. 88), відповідно до ч. 5 ст. 49 Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» її вимога включена до реєстру акцептованих вимог кредиторів та підлягає задоволенню в сумі 39965,00 грн., згідно до 7 черговості.

Листом АТ «Банк Таврика» від 11 липня 2013 року ОСОБА_4 повідомлено про затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, який опублікований уповноваженою особою Фонду в газетах «Урядовий курєр» та « Голос України», відповідно до вимог закону.

Тобто, судом першої інстанції при прийнятті рішення не враховано, що відшкодування коштів особам за договорами банківських вкладів забезпеченими ощадними ( депозитними ) сертифікатами на предявника, не передбачено, окрім, як задоволення акцептованих вимог кредиторів.

Таким чином, колегія суддів, виходячи з норм ст. 309 ЦПК України вважає, що рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2016 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 88, 214, 303, 309, 314, 316 ЦПК України, ст. 110 ЦК України, Закону України « Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 серпня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Таврика» про визнання договору недійсним та стягнення коштів відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.А.Яворський

судді: Т.Ц.Кашперська

ОСОБА_5