АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 758/2731/16-ц
Головуючий у суді першої інстанції: Фаркош Ю.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Горбачовій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3, в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Держави Україна в особі Кабінет Міністрів України, Прем'єр-міністра України ОСОБА_9, Президента України ОСОБА_10, судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_12, суддів Апеляційного суду Київської області ОСОБА_13., ОСОБА_14., ОСОБА_15 про відшкодування шкоди.

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11 звернулися до суду вищевказаним позовом. Обгрунтовуючи свої вимоги посиланням на неправосудність судових рішень. Зазначаючи, що суди сприяли шахраям привласнити майно позивачів, а також не надали останнім належного судового захисту. А відтак ставили питання про стягнення з відповідачів на користь ОСОБА_7 120368 гривень матеріальної шкоди та на користь інших позивачів компенсацію моральної шкоди в розмірі виваженості, розумності та справедливості.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду позивачі подали апеляційну скаргу, де ставили питання щодо його скасування та ухвалення нового правосудного рішення. Зазначаючи при цьому, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального права та неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи. Суд зробив висновки, що не відповідають обставинам справи.

Сторони будучи належним чином повідомленими про день і час розгляду справи у судове засідання не з'явилися. До початку розгляду справи представник позивачів подав до суду заяву де ставив питання про розгляд справи без його участі та без участі позивачів (а. с. 90).

Представник Президента України не з'явившись до суду надав заперечення.

Інші сторони будучи повідомленими про розгляд справи в судове засідання не з'явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб що не з'явилися в силу вимог ст. 305 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Суд першої інстанції за наслідками розгляду справи дійшов висновку, що у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Держави Україна в особі КМ України, Прем'єр-міністра України ОСОБА_9, Президента України ОСОБА_10, судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_16., суддів Апеляційного суду Київської області ОСОБА_13., ОСОБА_14., ОСОБА_15 про відшкодування шкоди, слід відмовити.

Виходячи з того, що у позові відсутні обґрунтування й докази того, в чому саме полягає заявлена до стягнення сума матеріальної шкоди та якими діями відповідачів та ким з них було завдано шкоду ОСОБА_7

Зазначаючи також при цьому про відсутність будь - яких обґрунтувань щодо неправомірності дій Прем'єр- міністра України ОСОБА_9, Президента України ОСОБА_10, КМ України, як і не зазначено в чому саме полягають такі дії останніх.

У той час як відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Розглядаючи спір судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою представник позивачів вказував на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. Не застосував норми матеріального права по суті питання, зокрема ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, та , ч.6 ст. 1176 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

За ч. 6 ст. 1176 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, ( досудового) попереднього слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до позовної заяви вбачається, що представник позивачів визначив предмет спору як « грошову компенсація моральної та матеріальної завданої шкоди відповідачами, окрім Держави Україна за рахунок деліктоздатних відповідачів - солідарно, за неделіктоздатних відповідачів відшкодування шкоди за рахунок державного бюджету з покладанням на ДКС України обов'язку подати в суд регресний позов про стягнення з винних до державної казни відшкодованої суми… Втрата значних грошових коштів, перенесення значних моральних переживань, страждань, тривалість / багаторічна в перенесенні моральних страждань. Вимушені зміни в житті потерпілих позивачів, не можливість в правовій, соціально - демократичній державі отримати в суді правосудне рішення - складові частини моральної шкоди, розмір відшкодування встановить суд з підстав ст.. 23 ЦК України» ( а.с. 2-3).

Тобто з позовної заяви вбачається, що позивачами в особі їх представника не зазначено в який спосіб (незаконні дії або бездіяльність; незаконне рішення органу дізнання, ( досудового) попереднього слідства, прокуратури або суду) відповідачі - Держава Україна в особі КМ України, Прем'єр-міністра України ОСОБА_9, Президента України ОСОБА_10, суддів Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_16., суддів Апеляційного суду Київської області ОСОБА_13., ОСОБА_14., ОСОБА_15 спричинили шкоду, що підлягає відшкодуванню.

Згідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ж доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, суди як першої так і апеляційної інстанції позбавленні права самостійного визначення предмету та підстав позову.

Не можуть бути підставою для скасування судового рішення і доводи апеляційної скарги щодо безпідставності не витребування судом першої інстанції з Шевченківського районного суду м. Києва справ за № 757/29510/14 ц та 2/761/2563/2015 року.

Виходячи з того, що у відповідності до ст. 58 ЦПК України належними є докази які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог і заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вказуючи на необхідність витребування зазначених вище справ із суду першої інстанції позивачі зазначали про необхідність суду оголосити ці матеріали в суді з технічною фіксацією. При цьому не обґрунтовуючи на підтвердження яких вимог чи заперечень необхідно витребування зазначеного доказу.

Також доводами апеляційної скарги є те, що суд не встановив «невинуватість гаранта».

Колегія суддів вважає, що апелянтом при цьому не було взято до уваги те, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України (ухвала від 8 травня 1997 року № 11-з) частина друга статті 102 Конституції України проголошує, що Президент є «гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина».

Однак, окрім обов'язку виступати від імені держави, за Президентом України закріплено широкі повноваження як у вирішенні загальнодержавних проблем, котрі вимагають поєднання політичних, економічних, соціальних та інших аспектів функціонування держави, так рівнозначно, і у розгляді локальних питань, що стосуються захисту справедливості, прав, свобод та інтересів окремої людини в разі їх порушення будь-ким, в тому числі і державою.

Поряд з цим для забезпечення конституційного порядку, нормального функціонування держави існує структурована, багаторівнева, ієрархічна система органів виконавчої і судової влади. Вони наділені відповідною юрисдикцією, мають свій предмет ведення і реалізують повноваження через визначені законодавством процедурні рамки та технології.

Конституційним Судом України у Рішенні від 3 жовтня 2001 року № 12-рп/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) наголошувалось, що в Основному Законі України розмежовуються такі поняття як держава, органи державної влади, посадові і службові особи (статті 3, 5, 6, 13, 38, 55, 56,62 та інші).

Наведене вище свідчить про неприпустимість ототожнювання Президента України як Глави держави із «державою Україна» при оспорюванні дій (бездіяльності) інших суб'єктів.

Отже, обов'язковою умовою участі у цивільному судочинстві того чи іншого суб'єкта від імені Держави Україна є відповідність позовних вимог компетенції та повноваженням такого органу влади.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305, 307, 311, 312, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: