печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

29 листопада 2016 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Москаленко К.О.,

при секретарі Ольховській М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору застави дійсним, звернення стягнення на предмет застави та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В :

08.08.2016 позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, просить:

- визнати договір застави, укладений 07.07.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в забезпечення договору позики, укладеного 07.07.2011 між тими ж сторонами дійсним;

- стягнути з відповідача на користь позивача предмет застави, а саме 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за №3536;

- стягнути з відповідача на користь позивача предмет застави, а саме 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1993, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, відповідно до розпорядження (наказу) від 01.03.1993, №297;

- визнати право власності за ОСОБА_1 на предмет застави, а саме 1/4 частину квартири АДРЕСА_2, належної ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за №3536 та 1/4 частини квартири АДРЕСА_2, належної ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1993, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, відповідно до розпорядження (наказу) від 01.03.1993, №297.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що 07.07.2011 між ним та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняла у борг суму позики в розмірі 1 500 000 грн. та зобов'язалась повернути їх позивачу у строк не пізніше 07.07.2014. З метою забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за вказаним договором, 07.07.2011 між позивачем та відповідачем було укладено договір застави 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, належної на праві власності відповідачу, разом з тим вказаний договір нотаріально посвідчено не було і відповідач ухиляється від посвідчення його нотаріально. Оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики не виконує, у зв'язку з чим у останньої утворилась заборгованість за вказаним договором в розмірі 1 500 000 грн., позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, посилаючись на викладені в позові обставини та доводи, просив його задовольнити.

Відповідач, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило.

Суд, на підставі ч.4 ст. 169 ЦПК України та враховуючи думку представника позивача, який не заперечив проти проведення заочного розгляду справи, визнав можливим заочний розгляд справи за відсутності відповідача, та ухвалити заочне рішення по справі, на підставі наявних в ній доказів.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами шляхом дослідження, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, 07.07.2011 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики (далі- Договір), відповідно до умов якого позивач передає у власність відповідачу грошові кошти в сумі 1 500 000 грн., а відповідач зобов'язується повернути позивачу таку ж суму грошових коштів у строк не пізніше 07.07.2014. (а.с.21)

Згідно умов Договору, в забезпечення виконання договору позики, Позичальник зобов'язується у разі невиконання ним умов договору позики, або неналежного виконання умов договору позики, передати Позикодавцю, належну їй на праві приватної власності 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Крім того, за умовами Договору Позикодавець, як співвласник зазначеної квартири, якому належить інша 1/2 частина квартири надає згоду позичальникові укладати договір застави за даним договором позики.

Згідно умов Договору, сторони зобов'язуються оформити укладений договір застави, відповідно до вимог законодавства у нотаріальній формі з відповідною державною реєстрацією договору строком не пізніше 07.07.2014. У випадку ухилення від укладення такого договору з боку Позичальника або невиконання чи неналежного виконання договору позики, Позикодавець має право стягнути предмет застави, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що належить Позичальникові, на свою користь (набути право власності на предмет застави).

Згідно наявної в матеріалах справи Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 02.11.2016 1/2 частина вказаної квартири зареєстрована за відповідачем ОСОБА_2 і належить їй на підставі договору дарування від 09.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за №3536 та на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1993, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, відповідно до розпорядження (наказу) від 01.03.1993, №297, по 1/4 частини квартири відповідно. Інша 1/2 частина вказаної квартири зареєстрована за позивачем та належить йому на підставі договору дарування від 09.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за №3536 та на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1993, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, відповідно до розпорядження (наказу) від 01.03.1993, №297. (а.с.22-23, 26-27, 49-52)

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу - ст.526 ЦК України.

Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Разом з тим, взяті на себе за вищезазначеним договором зобов'язання, зокрема, з повернення у визначений договором строк, а саме 07.07.2014 грошових коштів в розмірі 1 500 000 грн. відповідач не виконала, в зв'язку з чим у останньої утворилась заборгованість в розмірі 1 500 000 грн., що не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні 19.10.2016 відповідачем.

У відповідності зі ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Ст. 6 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно зі ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що відповідач ознайомлена з умовами договору, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, вона чітко усвідомлювала всі умови договору і вважала їх прийнятними для себе, про що свідчить її підпис під договором без будь-яких застережень та жодних обмежень.

Так, відповідно до положень Договору, позивач передає відповідачу суму позику в розмірі 1 500 000 грн., а відповідач зобов'язується передати позивачу оригінали правовстановлюючих документів на предмет застави до моменту виконання договору позики.

Таким чином, виходячи з вказаних положень Договору, сторонами під час підписання Договору було вчинено дії, направлені на його виконання як в частині договору позики грошових коштів, так і в частині договору застави (іпотеки).

Аналізуючи зміст Договору, який визначає порядок виконання основного зобов'язання (суму позики та строк повернення) і спосіб забезпечення його виконання, а саме - за рахунок нерухомого майна, що є власністю позичальника, суд вважає, що в одному документі поєднано договір позики та договір застави (іпотеки), що забезпечує виконання основного зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону України від 05.06.2003 р. № 898-ІУ «Про іпотеку», іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання.

Таким чином, викладення договору позики та договору застави (іпотеки) в одному документі відповідають вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики між фізичними особами укладається у письмовій формі, якщо сума договору не менш як у десять разів перевищує встановлені законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. В зв'язку з дотриманням сторонами форми та змісту договору позики, цей договір позики вважається укладеним та створює права та обов'язки для сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 577 ЦК України та ст.13 Закону України «Про заставу» (в редакції Закону N 2518-VI від 09.09.2010), договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Сторонами Договору було дотримано змісту договору застави (іпотеки) та зазначено всі істотні умови цього договору, що підтверджується безпосередньо самим текстом Договору, разом з тим, не було дотримано форми договору застави, оскільки договір застави було укладено в тій же формі, що і договір позики, тобто в простій письмовій формі, в той час, як закон вимагає нотаріального посвідчення договорів застави нерухомого майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 06.07.2014 звернулась до відповідача з заявою про необхідність відповідача з'явитись 07.08.2014 о 10-00 год. до Шостої Київської Державної нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору застави від 07.07.2011, який було фактично укладено на виконання договору позики, а також для передачі прав на заставлене майно на користь позивача, відповідно до умов вказаного договору. (а.с.68)

Як встановлено судом, відповідач не з'явилась у призначений в заяві час до Шостої Київської Державної нотаріальної контори для нотаріального посвідчення договору застави від 07.07.2011.

Заперечеюучи проти позову, представник відповідача в судовому засіданні 19.10.2016 не заперечила стосовно безпідставного, необґрунтованого ухилення від нотаріального посвідчення і наявної у неї заборгованості в розмірі 1 500 000 грн. перед позивачем.

Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Таким чином, та обставина, що відповідач ухилилась від нотаріального посвідчення договору застави від 07.07.2011 знайшла своє підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про іпотеку», - обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Проте, положення п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 не підлягають застосуванню до договірних відносин в сфері іпотеки в частині неможливості застосування норм ст. 220 ЦК України до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, в зв'язку з чим такі правочини вважаються не укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Виходячи з положень ч.2 ст. 220 ЦК України та положень п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009, законом не встановлено наслідку недійсності договору іпотеки, в зв'язку з недотриманням умови щодо його державної реєстрації, оскільки у випадку відсутності державної реєстрації договору іпотеки іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Як встановлено судом, сторонами було укладено договір позики та договір застави (іпотеки) шляхом викладення цих договорів в одному договорі від 07.07.2011 Договір містить всі істотні умови, що передбачені для договору позики та для договору застави. Вказаний договір було укладено в простій письмовій формі та не було посвідчено нотаріально в зв'язку з ухиленням відповідача від його нотаріального посвідчення. Вказаний договір сторонами було частково виконано, а саме: передано кошти в позику та передано правовстановлюючі документи на предмет застави (іпотеки).

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Можуть бути визнані в судовому порядку дійсними лише ті договори для яких момент вчинення не пов'язується з їх державною реєстрацією.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, ст. 4 ЗУ «Про іпотеку», момент вчинення договору іпотеки не пов'язується з його державною реєстрацією, в зв'язку з чим підлягає задоволенню вимога про визнання дійсним договору застави, що був укладений між позивачем та відповідачем 07.07.2011 одночасно з укладенням договору позики шляхом викладення обох договорів в одному документі.

Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Аналогічна позиція викладена Верховним Судом України у Судовій практиці розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, відповідно до якої не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення у договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК має право вимагати застосування його судом.

Враховуючи те, що у договорі від 07.07.2011 міститься застереження про те, що у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем договору позики позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет застави.

Згідно з положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Оскільки судом встановлено невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань по поверненню в установлений договором строк,- до 07.07.2014 суми позики в розмірі 1500000грн., суд, враховуючи співмірність вартості 1/2 частини вказаної квартири, що становить 1 394 084 грн. 26 коп. згідно наданого позивачем Звіту про оцінку майна №АS18-161121-004 від 21.11.2016, складеного ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» та наявної суми заборгованості в розмірі 1 500 000 грн., вважає наявними підстави відповідно до ст.ст. 589, 590 ЦК України та ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» для звернення стягнення в рахунок заборгованості в розмірі 1 500 000 грн. на предмет застави шляхом набуття право власності на предмет застави, саме: 1/4 частини квартири АДРЕСА_2, належної ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за №3536 та 1/4 частини квартири АДРЕСА_2, належної ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1993, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, відповідно до розпорядження (наказу) від 01.03.1993, №297.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст.4,16, 220, 525, 526, 527, 530, 577,589-590, 610, 612, 640, 1046,1047,1049 ЦК України, ст.13 Закону України «Про заставу», ст.37 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.10, 11, 60, 61, 169, 212, 213, 215, 224-226, 292, 294ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору застави дійсним, звернення стягнення на предмет застави та визнання права власності - задовольнити.

Визнати договір застави, укладений 07.07.2011 липня між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в забезпечення Договору позики, укладеного 07.07.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,- дійсним.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 предмет застави, а саме 1/4 квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.06.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за №3536.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 предмет застави, а саме 1/4 квартири АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1993 р., виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, відповідно до розпорядження (наказу) від 01.03.1993, №297.

Визнати право власності ОСОБА_1 на предмет застави, а саме на 1/4 квартири АДРЕСА_1, належної ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 09.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сенюк М.В. за № 3536 та 1/4 квартири АДРЕСА_1, належної ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.03.1993, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району, відповідно до розпорядження (наказу) від 01.03.1993, № 297.

Заочне рішення суду може бути переглянута судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Згідно загального порядку оскарження, дане рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається Апеляційному суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва.

Заочне рішення суду набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України, згідно якого рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Печерського

районного суду міста Києва К.О. Москаленко