АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі: головуючого: Соколової В.В.

суддів: Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.08.2016 у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача, в якому просила суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 0 укладений 17.10.2007 між нею та ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на несправедливість умов укладеного договору, оскільки всупереч принципу добросовістності наслідком укладеного договору є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника. Несправедливим є умови кредитного договору в частині надання кредиту в долларах США та необхідність погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у вказаній валюті , що є способом зловживання правом, коли усі ризики знецінення національної валюти України покладаються виключно на позичальника. Крім того, надання кредиту у іноземній валюті вимагає наявності у позикодавця відповідної ліцензії Національного Банку України. Зміст спірного договору також суперечить положенням ч.2 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» , оскільки позичальник не був проінформований у письмовій формі про умови кредитування. Інформація про продукцію ( кредит) була надана позивачу у нечіткій та незрозумілій формі , що є нечесною підприємницькою діяльністю. Умови договору також не містять відповідальності позикодавця за невиконання чи неналежне виконання умов договору.

Справа № 754/4389/15-ц
№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/14014/2016
Головуючий у суді першої інстанції: Мальченко О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 19.08.2016 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» про визнання кредитного договору недійсним - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність і необґрунтованість рішення суду, як такого, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивач зазначає, що судом не надано оцінки жодному доводу позивача, не враховано, що спірний правочин, а саме, кредитний договір, суперечить Законам України та нормативно-правовим актам України, що в свою чергу призвело до не відповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права. Також, апелянт вказує на те, що відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови, якими передбачено сплата позичальником коштів на повернення кредиту лише в доларах США, є дискримінаційним по відношенню до позичальника як до споживача, а вказані умови договору з цих підстав не можуть вважатися справедливими. Крім того зазначає, що зміст спірного договору також суперечить положенням ч.2 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» , оскільки позичальник не був проінформований у письмовій формі про умови кредитування. Інформація про продукцію ( кредит) була надана позивачу у нечіткій та незрозумілій формі, що є нечесною підприємницькою діяльністю.

В зв'язку з вищевикладеним позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

В судовому засіданні представник третьої особи ТОВ «Кей-Колект» заперечував щодо задоволення апеляційної скарги.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 17.10.2007 між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого на час розгляду справи є ПАТ « УкрСиббанк», укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 124700,00 доларів США, що по курсу НБУ на день укладення договору складало еквівалент 629735,00 грн., зі сплатою 13,90 % річних з терміном погашення до 17.10.2018. Цільове призначення кредиту - споживчі цілі ( а.с. 6-12).

12.12.2011 між ПАТ « УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений договір факторингу, за умовами якого до останнього перейшло право вимоги за кредитним договором № 0 від 17.10.2007 ( а.с. 27 - 32 ).

У позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що на момент укладення кредитного договору, вона не була поінформована щодо валютних ризиків під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Вказаний договір також містить дискримінаційні і несправедливі умови відносно позивача, зміст спірного договору також суперечить ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позичальник не був проінформований у письмовій формі про умови кредитування . Інформація про продукцію (кредит) була надана позивачу у нечіткій та незрозумілій формі, що є нечесною підприємницькою діяльністю. Так, вказане стало наслідком численного порушення норм чинного законодавства, а тому просила суд визнати кредитний договір недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як нормами ЦК України, так і Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими та не доведеними, а тому не підлягають задоволенню.

Даний висновок суду відповідає обставинам справи, наявним в матеріалах справи доказам та вимогам чинного законодавства.

Згідно зі 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Будучи пов'язаними саме взаємними правами та обов'язками (зобов'язаннями), які є чітко прописаними в Кредитному договорі, сторони не можуть в односторонньому порядку відмовлятись від виконання зобов'язання або змінювати його умови.

Згідно положень Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом із нарахованими відсотками. Отже сторонами даного правочину є кредитодавець (банк або інша фінансова установа) та позичальник (споживач).

Основними ознаками кредиту є строковість, платність і зворотність. Відповідно до вимог ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини Банку з клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди між сторонами за всіма істотними умовами, а саме згідно п. 7.7. Договору цей договір починає діяти з дати його укладення (підписання) до повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1056 ЦК України, позичальник має право відмовитись від одержання кредиту частково або у повному обсязі, повідомивши про це кредитора до встановленого договором строку його надання.

Також відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин.

Слід звернути увагу на той факт, що позивач не відмовилася від виконання умов Кредитного договору, а Банк, в свою чергу свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, здійснивши видачу кредитних коштів.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 527 ЦК України).

Посилання позивача на те, що відповідач не повідомив її у письмовій формі про умови надання кредиту та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, колегія суддів вважає безпідставними виходячи з такого.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначений (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей.

Частиною 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Так, під час укладання договору, ПАТ «УкрСиббанк», керувався нормами Закону України «Про захист прав споживачів», та п. 7.12 договору, де зазначається, що позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі та позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього.

Так, під час укладання договору про надання споживчого кредиту, позичальник була ознайомлена в повному обсязі з умовами договору, а саме: особу та місце знаходження кредитора, кредитні умови, зокрема, мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування, розмір відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, варіанти повернення кредиту, можливість кострового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, та підписала вказаний договір, що є повним дотриманням положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». А відтак, проаналізувавши умови кредитного договору та встановлені обставини, колегія суддів вважає,що в договорі відсутні несправедливі умови, а всі твердження позивача з даного приводу є безпідставними.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК України, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що оскаржуваний договір укладений в письмовій формі, він підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови передбачені законом для договорів, і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами.

Так, згідно із вимогами ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банки мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, отримання відсотків від позичальників за такими кредитами на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями, зокрема залучення і розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Стаття 533 ЦК України передбачає, що грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Але якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно Декрету КМ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та нормативно-правові акти не передбачають обмежень щодо видачі кредитів в іноземній валюті. Пунктом «в» ч. 4 ст. 5 Декрету передбачено, що НБУ видає індивідуальні ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті. Таким чином, за наявності відповідної ліцензії, надання кредитів в іноземній валюті передбачено законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» має відповідну банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а тому твердження позивачки про незаконність надання та виконання договору про надання споживчого кредиту в іноземній валюті є необґрунтованими та такими, що не відповідають вимогам закону.

Посилання позивача на підвищення валютного ризику, як на підставу істотної зміни обставин, які не могли передбачити сторони, та як наслідок визнання кредитного договору недійсним, колегія суддів до уваги не приймає оскільки відповідно до п.16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою навіть для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, а позивач в позові просить визнати недійсним кредитний договір з вказаних підстав, тому колегія суддів вважає вказані посилання безпідставними та необгрунтованими.

Таким чином, доводи викладені у апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

За наведених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності до норм матеріального та процесуального права, а тому підстав до його скасування з мотивів викладених у апеляційній скарзі не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 19.08.2016 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: