У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., ПаріновоїІ.К.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 30 квітня 2010 року його позов до ОСОБА_5 було задоволено та стягнуто на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 80 000 грн, 3% річних у розмірі 3 600 грн, інфляційні втрати у розмірі 15 443 грн 02 коп., а також 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати у розмірі 1 160 грн. Зазначене рішення було скасовано рішенням апеляційного суду Херсонської області від 10 серпня 2010 року в частині відшкодування моральної шкоди. За вказаними судовими рішеннями було відкрито виконавче провадження, в ході якого кошти так і не були стягнуті. У зв'язку з цим позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 16 травня 2012 року по 30 квітня 2015 року у сумі 56 430 грн 38 коп., 3% річних за користування коштами за період з 16 травня 2012 року по 30 квітня 2015 року у сумі 7 200 грн., а всього 63 630 грн 38 коп.

Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 10 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 18 листопада 2015 року, позов ОСОБА_4 задоволено, стягнуто на його користь з ОСОБА_5 інфляційні втрати за період з 16 травня 2012 року по 30 квітня 2015 року у сумі 56 430 грн 38 коп., 3 % річних за користування коштами за період з 16 травня 2012 року по 30 квітня 2015 року у сумі 7 200 грн. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом ч. 3 ст. 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплатити проценти за користування коштами, передбаченого ст. 1048 ЦК України та суму, передбачену ст. 625 цього Кодексу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції вважає, що, ухвалюючи оскаржувані у справі судові рішення, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення в межах заявлених позовних вимог з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних за користування коштами за період з 16 травня 2012 року по 30 квітня 2015 року, оскільки належними і допустимими доказами у справі було доведено, що між сторонами був укладений договір позики, за яким кошти відповідачем повернуті не були. Наявність судового рішення про стягнення боргу не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Такий висновок судів відповідає встановленим у справі обставинам та узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15 та від 2 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15.

Наведені в касаційній скарзі доводи заявника є необґрунтованими і правильність вищезазначених висновків судів не спростовують та не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду слід залишити без змін.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, відхилити, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 10 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 18 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук А.В. Маляренко
І.К. Парінова

Колегія суддів: