Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу, за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Кішкіна Валентина Василівна, про визнання розписок та договору недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_6 на заочне рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 16 квітня 2013 року він надав ОСОБА_6 позику у розмірі 150 тис. дол. США з встановленими строками поверненням, а саме: 100 тис. дол. США - до 01 листопада 2013 року, 50 тис. дол. США - до 01 листопада 2014 року, з виплатою відсотків у розмірі 15 тис. дол. США. Факт передачі грошей та порядок їх повернення підтверджується написаною відповідачем розпискою.

12 липня 2013 року позичальник повернув йому 100 тис. дол. США.

05 грудня 2013 року відповідач склав додаток до розписки, яким було уточнено порядок повернення коштів, а саме: 25 тис. дол. США позичальник зобов'язався повернути у строк до 01 липня 2014 року, 25 тис. дол. США - у строк до 01 листопада 2014 року, 15 тис. дол. США - до 01 листопада 2014 року.

02 липня 2014 року відповідач повернув позивачу лише 5 тис. дол. США.

Оскільки позичальник повернув позику не у повному обсязі, позивач просив стягнути з відповідачів, як з подружжя, неповернуту частину боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції у розмірі 753 600 грн та судові витрати, пов'язані з розглядом справи у суді.

Заперечуючи проти задоволення позову, ОСОБА_6 і ОСОБА_5 подали до суду зустрічний позов, в якому просили визнати розписку від 16 квітня 2013 року та доповнення до розписки від 05 грудня 2013 року такими, що написані внаслідок неправомірних дій та під впливом тяжких обставин, обману, насильства, погроз і такими, що гроші за ними насправді отримані не були. Також просили визнати недійсними та скасувати договори купівлі-продажу житлового будинку та двох земельних ділянок, які були укладені для повернення коштів за розписками.

Заочним рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року первісний позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 несплачені кошти за договором позики у розмірі 753 600 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 неповернуті кошти за договором позики у розмірі 582 750 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять вказані судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 надав ОСОБА_6 позику у розмірі 150 тис. дол. США з встановленими строками повернення, а саме: 100 тис. дол.. США - до 01 листопада 2013 року, 50 тис. дол. США - до 01 листопада 2014 року, з виплатою відсотків у розмірі 15 тис. дол. США.

Факт передачі грошей та порядок їх повернення підтверджується написаною відповідачем розпискою.

12 липня 2013 року позичальник повернув ОСОБА_4 100 тис. дол. США.

05 грудня 2013 року відповідач склав додаток до розписки, яким було уточнено порядок повернення коштів, а саме: 25 тис. дол. США позичальник зобов'язався повернути у строк до 01 липня 2014 року, 25 тис. дол. США - у строк до 01 листопада 2014 року, 15 тис. дол. США - до 01 листопада 2014 року.

02 липня 2014 року відповідач повернув позивачу 5 тис. дол. США.

Таким чином, ОСОБА_6 добровільно сплатив лише 105 тис. дол. США.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У той самий час за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Вказаний висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14.

Таким чином, суди на підставі встановлених обставин справи та з урахуванням вказаних вимог закону дійшли обґрунтованого висновку, що несплачена сума позики у розмірі 45 тис. дол. США підлягає стягненню з позичальника, а доводи відповідачів про безгрошовість позики не заслуговують на увагу як необґрунтовані.

Колегія суддів вважає, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні зустрічного позову, оскільки позивачами у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України, статей 229, 230, 231, 233 ЦК України та роз'яснень, викладених у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що оспорювані розписки було написано внаслідок неправомірних дій, під впливом тяжких обставин, обману, насильства, погроз.

Судами було встановлено, що 12 липня 2013 року за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу ОСОБА_5, за згодою чоловіка ОСОБА_6, продала ОСОБА_9 належний їй житловий будинок по АДРЕСА_1 та дві земельні ділянки, розташовані біля будинку.

Позивачі за зустрічним позовом вимагаючи визнати вказані договори недійсними, зокрема, вказували на те, що відчуження майна відбулося за несправедливою (низькою) ціною.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У частині 1 ст. 632 ЦК України визначено, що ціна у договорі встановлюється за домовленістю сторін.

Ціна товару за договором купівлі-продажу визначається відповідно до домовленості сторін (ст. 691 ЦК України).

Зі змісту оспорюваних договорів купівлі-продажу від 12 липня 2013 року вбачається, що при укладенні та підписанні договорів сторони дійшли порозуміння та вибрали ціну продажу житлового будинку у розмірі 786 300 грн, а тому вказані твердження ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є безпідставними.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи скаржників, що при відчуженні будинку не було отримано згоду органу опіки і піклування, хоча на той момент у їх дітей було право користування цим будинком.

Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Отже, за змістом зазначеної норми матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання.

За змістом частин 1, 2, 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти. Для здійснення таких правочинів потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, вирішуючи категорію справ за позовами в інтересах дітей провизнання недійсними договорів, обґрунтованими порушенням вимог ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (або цього ж Закону в редакції Закону України від 21 грудня 2010 року № 2823-VI «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» залежно від моменту виникнення спірних правовідносин), судам необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти на момент укладення оспорюваного договору наявність у дитини права користування житловим приміщенням, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (наприклад, довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловій площі, серед яких зазначено й дитину) або на законі (стаття 29 ЦК України); за відсутності реєстрації дитини в спірному приміщенні на момент укладення оспорюваного договору - з'ясовувати наявність у дитини іншого місця проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло - предмет іпотеки при укладенні оспорюваних договорів.

Вказаний висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 27 січня 2016 року в справі № 6-1055цс15.

Із матеріалів справи вбачається, що до укладення спірної угоди ОСОБА_5 особистою письмовою заявою попередила нотаріуса про те, що неповнолітні чи малолітні діти не мають права користування спірним будинком і їх права не порушуються (а. с. 141 т. 2).

При підписанні договору купівлі-продажу ОСОБА_5 зазначила, що за адресою знаходження відчужуваного майна не проживають та не зареєстровані малолітні чи неповнолітні діти, які мають право користування нерухомим майном.

Крім того, із копій паспортів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 150, 153 т. 2) вбачається, що на момент відчуження будинку - 12 липня 2013 року, вказані особи були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2, що відповідно до ст. 29 ЦК України свідчить про існування у їх дітей на момент відчуження іншого місця проживання.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

З урахуванням вказаного колегія суддів вважає, що суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалили законні і обґрунтовані судові рішення про часткове задоволення первісного позову і відмову в задоволенні зустрічного позову.

Таким чином, підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції (в нескасованій частині) та рішення суду апеляційної інстанції немає, а тому їх необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 і ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 17 березня 2015 року (в нескасованій частині) та рішення апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана В.М. Коротун Л.М. Мазур