У х в а л а

іменем україни

14 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Євтушенко О.І.,

Кадєтової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вишгородської міської ради Київської області, Головне територіальне управління юстиції у Київській області Вишгородське районне управління юстиції, про визнання недійсними договорів іпотеки до кредитного договору, додаткових договорів, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»), у якому просили визнати недійсними договір іпотеки від 30 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В. за реєстровим № 3682; додаткові договори до вказаного іпотечного договору від 17, 21 вересня 2007 року №№ 1, 2, посвідчені приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В. за реєстровими №№ 2147, 2229 відповідно; договір про внесення змін та доповнень до вказаного іпотечного договору від 19 липня 2010 року № 3, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу КравцовоюО.В. за реєстровим № 1446; зобов'язати приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Кравцову О.В. виключити з Державного реєстру іпотек заборону відчуження житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та заборону відчуження земельної ділянки, що розташована на АДРЕСА_1.

На обґрунтування вимог позивачі посилалися на те, що 30 листопада 2006 року між їх батьком ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено кредитний договір № 014/9408/74/49702, який забезпечений договором іпотеки, відповідно до умов якого ОСОБА_5 надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальною площею 319,8 кв. м, житловою площею 63,6 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1.

У подальшому між ОСОБА_5 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» були укладені додаткові договори про внесення змін та доповнень до вказаного іпотечного договору.

Оскільки на час укладання вказаного іпотечного договору позивачі були неповнолітніми і проживали без реєстрації у житловому будинку, який було передано в іпотеку банку, проте договір був укладений без згоди органу опіки і піклування, що є порушенням приписів ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», позивачі просили визнати договір іпотеки та додаткові угоди про внесення змін і доповнень до вказаного договору недійсними, припинити обтяження забороною відчуження та іпотекою.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2016 року та додатковим рішенням цього ж суду від 29 січня 2016 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсними договір іпотеки від 30 листопада 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В. за реєстровим № 3682; додаткові договори до вказаного іпотечного договору від 17, 21 вересня 2007 року №№ 1, 2, посвідчені приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу КравцовоюО.В. за реєстровими №№ 2147, 2229 відповідно; договір про внесення змін та доповнень до вказаного іпотечного договору від 19 липня 2010 року № 3, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Кравцовою О.В. за реєстровим № 1446.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 28 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 порушує питання про скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Укладення батьками правочинів, предметом яких є житлові приміщення, право користування якими мають малолітні або неповнолітні діти, без попередньої згоди органу опіки та піклування є підставою для визнання цих правочинів недійсними, як передбачено статтями 203, 215 ЦК України.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів іпотеки, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (ст. 405 ЦК України).

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2918цс15.

Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним через невиконання вимог закону про дотримання згоди органу опіки та піклування.

Із матеріалів справи вбачається, що батько позивачів ОСОБА_5 на час укладання договору іпотеки 30 листопада 2006 року та додаткових договорів був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, а в будинку № АДРЕСА_1 був зареєстрований лише з 24 травня 2011 року, тобто після укладання оспорюваних позивачами договорів.

Із наявних у справі копій паспортних даних позивачів вбачається, що ОСОБА_2 з 17 серпня 1995 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, а ОСОБА_3 зареєстрована за цією ж адресою з 27 лютого 1997 року по даний час.

Адреса реєстрації позивачів є місцем проживання їх матері ОСОБА_6, яка зареєстрована за цією ж адресою з 7 червня 1990 року.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивачі посилались на те, що з жовтня 2006 року проживають разом зі своїм батьком ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1, на підтвердження чого надали довідку Товариства індивідуальних забудовників «Дідовиця» від 01 липня 2015 року № 01/07.

Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 право власності на вказаний будинок набув на підставі договору купівлі-продажу лише 30 листопада 2006 року, і саме з цього моменту цей будинок міг стати місцем проживання останнього та позивачів, а не з жовтня 2006 року як стверджують позивачі.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив із того, що оскільки позивачами не доведено факту їх проживання в АДРЕСА_1 на час укладання оспорюваного іпотечного договору, то відсутні підстав для визнання недійсними оспорюваних договорів з підстав порушення під час їх укладання житлових прав неповнолітніх позивачів.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судом наданих доказів безпідставні, оскількиобставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у суді і висновки з цього приводу, зроблені апеляційним судом, ґрунтуються на встановлених у суді обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для йогозміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 19 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: О.І. Євтушенко

О.В. Кадєтова