АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянди М. І.

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар: Чебуришкіна Н.О.

за участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, представника ПАТ КБ "Приватбанк" - ОСОБА_3

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним,

встановила:

ОСОБА_1, звернувся до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним.

В своїй заяві посилався на те, що відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10 вересня 2012 року отримав кредит у розмірі 12 572,34 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,01 % на рік від суми залишку заборгованості за кредитом.

Угодою встановлено, що Генеральна угода разом із Умовами та Правилами, Тарифами складають між банком та клієнтом Кредитний договір.

Вважав вказаний договір слід визнати недійсним, оскільки позивач не підписував жодних документів про отримання кредиту, укладення кредитного договору не відповідає внутрішній волі позивача.

Просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитний договір, укладений у формі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10 вересня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1

№ 22ц/794/1435/16 р. Головуючий у 1 інстанції Волошин С.О.

Категорія 27 Доповідач Кулянда М.І.

Рішенням Шевченкіського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

На вказане рішення суду апелянт подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2016 скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, підставою позову зазначив те, що він не підписував кредитний договір, а також укладення кредитного договору не відповідає внутрішній волі позивача.

Відповідно до ч.1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.7 постанові від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 10 вересня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту, з метою створення сприятливих умов з позичальником щодо зобовязань по кредитному договору № SAMDN2938 від 16 жовтня 2005року (Договір 1) та по кредитному договору № SAMDN5375 від 14 липня 2008 року (Договір 2) зменшено розмір заборгованості. По Договору 1 - заборгованість на дату укладення Генеральної угоди складає 11 529,94 гривень, по Договору 2 - 2051,4 гривень.

Згідно п. 2.1 Генеральної угоди банк надав позивачу терміновий кредит в сумі 12 572,34 гривень, шляхом встановлення кредитної картки, на споживчі цілі, на строк 6 місяців, з 10 вересня 2012 року по 31 березня 2013року.

Згідно п. 2.3.Генеральної угоди банк видав позичальнику платіжну картку згідно п.2.1. Генеральної угоди.

П. 2.7. вказаної угоди визначено, що датою укладення кредитного договору є дата підписання даної Генеральної угоди.

Банком були виконані в повному обсязі взяті на себе зобовязання за Генеральною угодою, а саме сума заборгованості в розмірі 12572,34 гривень, яка визначена умовами угоди та погоджена сторонам в цей же день, відображена у виписці по руху коштів по картковому рахунку як борг позичальника перед банком, згідно п. 2.1Генеральної угоди.

На виконання умов договору про реструктуризацію, ОСОБА_1 двічі погашалась заборгованість за кредитними зобовязаннями, а саме, 31 жовтня 2012 р. в сумі 1400 гривень та 12 вересня 2009 року в сумі 1000 гривень, що свідчить про те, що позивач усвідомлював про наявність заборгованості у Генеральній угоді і здійснював часткове погашення заборгованості.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що оспорюваний позивачем кредитний договір, укладений у формі Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 10 вересня 2012 року за своїм змістом не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі.

Доводи апелянта про те, що він не підписував Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості, оскільки він не мав волевиявлення на укладення даного правочину спростовуються наявністю фотознімку із зображенням ОСОБА_1, що свідчить про отримання останнім 10 вересня 2012 року кредитної картки 420223, яка видана клієнту ПАТ КБ «Приватбанк» у звязку з відкриттям нового карткового рахунку, згідно із п.2.1 Генеральної угоди.

Крім того, ОСОБА_1 31 жовтня 2012 р. здійснив часткову сплату заборгованості по виданій йому картці №420223 в сумі 1400 гривень. Аналогічна сплата була здійснена 12 вересня 2009 року в сумі 1000 гривень. Вказані дії позичальника свідчать про те, що позивач усвідомлював наявність заборгованості і вчиняв дії, спрямовані на виконання взятих на себе зобовязань за Генеральною угодою.

Посилання апелянта на висновок почеркознавчої експертизи, який на його думку спростовує факт підписання позивачем оспорюваного договору є помилковим, оскільки він вказує на відсутність технічної можливості надати однозначний висновок щодо належності підпису позивачу.

Отже, всупереч вимогам ст.ст. 60, 131 ЦПК України, апелянт не надав суду належні та допустимі докази на спростування висновків суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права, є законним і обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: