Провадження № 2/161/710/16
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 березня 2016 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

в складі: головуючої судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Сіньчук Л.О.,

з участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_4 Аваль в особі Волинської обласної дирекції до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

27 лютого 2015 року в суд звернулось ПАТ ОСОБА_4 Аваль в особі Волинської обласної дирекції з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості.

Свій позов мотивує тим, що 26.09.2008 року установою банку та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 014/1101/82/43876.

Згідно вказаного договору банк зобовязувався надати позичальнику кредит в грошовій формі в сумі 79 000,00 доларів США строком до 26 вересня 2018 року зі сплатою 15,50 % річних.

Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 6.1 Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника з подальшою видачею готівки через касу банку .

Оскільки, відповідач не повертав кредит, то згідно Договору установа банку має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції.

В забезпечення виконання умов кредитного договору були укладені договори поруки № 014/1101/82/43876 від 26.09.2008 року між банком та відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_7, відповідно до яких поручителі на добровільних засадах взяли на себе зобовязання перед банком по зобовязаннях ОСОБА_5, які виникають з умов кредитного договорув повному обсязі цих зобовязань.

Згідно п.п 1.3, 2.2 зазначених договорів поруки поручителі та позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком.

Згідно ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

07.10.2009 року рішенням Шацького районного суду звернено стягнення на предмет іпотеки. 05.04.2013 року та 24.02.2014 року відбулася реалізація майна, проте, коштів, отриманих від реалізації, не вистачило для погашення заборгованості за кредитом.

Оскільки, ОСОБА_5 було порушено умови договору, а саме не вчасно проводилось повернення кредиту, станом на 30.12.2014 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитом 68655,77 доларів США, заборгованість за відсотками 70050,74 доларів США, пеня 12177566,34 грн., а всього заборгованість відповідача складає 14 364 767,71 грн.

На підставі наведеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору № 014/1101/82/43876 від 26.09.2008 року в розмірі 14 364 767,71 гривень та судові витрати по справі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у заяві, просив позов задовольнити та при застосуванні строків позовної давності та стягненні заборгованості за кредитом відповідно до цих застосованих строків поклався на розсуд суду.

Представники відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав викладених в письмових запереченнях, просили застосувати строки позовної давності, зменшивши суму заборгованості та відмовити в задоволенні позову до поручителів за безпідставності.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Судом встановлено, що 26.09.2008 року установою банку та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 014/1101/82/43876 (а.с. 4-8).

Згідно вказаного договору банк зобовязувався надати позичальнику кредит в грошовій формі в сумі 79 000,00 доларів США строком до 26 вересня 2018 року зі сплатою 15,50 % річних.

Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 6.1 Кредитного договору шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Позичальника з подальшою видачею готівки через касу банку (а.с. 5 зворот).

Оскільки, відповідач не повертав кредит, то згідно Договору установа банку має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції.

Позивачем було вжито заходи по досудовому врегулюванню спору, шляхом направлення ОСОБА_5 претензії № 114-9/1518 від 31.12.2014 року (а.с. 17) з пропозицією повернути заборгованість за кредитним договором, яку він залишив без розгляду.

Оскільки, ОСОБА_5 було порушено умови договору, а саме не вчасно проводилось повернення кредиту, станом на 30.12.2014 року за відповідачем рахується заборгованість за кредитом 68655,77 доларів США, заборгованість за відсотками 70050,74 доларів США, пеня 12177566,34 грн., а всього заборгованість відповідача складає 14 364 767,71 грн.

В судовому засіданні встановлено, що відповідачі належним чином не виконували взяті на себе зобовязання у звязку з чим рішенням Шацького районного суду від 07.10.2009 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме земельні ділянки (а.с. 16).

Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 17 своєї постанови №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК.

Судом встановлено, що відповідач на даний час рішення суду не виконав та не погасив кредитну заборгованість перед банком.

Отже, між сторонами не припинилися правовідносини, що виникли із кредитного договору, оскільки згідно договору, він діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань по договору.

Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року передбачено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значения. Статтею 254 цього Кодексу встановлено, що строк, визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо закінчення строку, визначеного місяцем, припадає на такий місяць, у якому немає відповідного числа, строк спливає в останній день цього місяця. Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

Частиною 1 ст. 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах

якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Закон розрізняє позовну давність загальну, яка встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України) та спеціальну скорочену або більш тривалу порівняно із загальною позовною давністю (ст. 258 ЦК).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частинами 4, 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, і якщо суд визнає поважними причини пропущенння позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Верховний Суд України у своїй постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 цс 13 дійшов наступних висновків: відповідно до сг. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які виплаваюгь з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зі змісту позовної заяви та долучених до неї матеріалів вбачається, що позивачем без поважних причин пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом щодо стягнення деяких періодичних платежів, зокрема, неустойки (пені), не сплаченої ОСОБА_5 як боржником.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлено, шо до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна д авність в один рік.

Як випливає з поданої позовної заяви, поважних причин пропуску позивачем строків позовної давності не вбачається. В будь-якому разі належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність цих обставин, до позовної заяви не додано.

Разом з цим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 січня 2013 року № 10-70/0/4-13 «Про окремі питання застосування строків позовної давності» зазначає, що відповідно до частин 3 і 4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), то заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. Заява позивача про поновлення строку позовної давності (ч. 5 ст. 267 ЦК України) не означає, що подана заява (відповідачем) про застосування позовної давності, тобто про сплив позовної давності, є наслідком відмови в позові, якщо він обґрунтований. У разі, якщо відповідач подав заперечення проти позову, пославшись на сплив позовної давності, то зазначена заява є підтвердженням того, що відповідач зробив заяву про застосування позовної давності.

Таким чином, обґрунтування заперечень представників відповідачів щодо безпідставності вимог позивача через сплив позовної давності є одночасно заявою про застосування строку позовної давності.

Крім цього, Верховний Суд України в своїй постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100 цс 14 зазначив, що за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не може перевищувати один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). При цьому, виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст. 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з

дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Отже, позивачем в цій справі пропущено без поважних причин річний строк позовної давності щодо вимог про стягнення з відповідачів неустойки у вигляді пені.

В силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного ОСОБА_5 України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального нрава у подібних правовідносинах, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. ОСОБА_5 зобовязані привести свою судову практику у відповідність з рішеннями Верховного суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

З позову вбачається, що він надійшов до суду 27.02.2015 року. У звязку з цим, з врахуванням зазначених обставин та беручи до уваги положення п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позивач має право на стягнення пені за період з 28.02.2014 року по 27.02.2015 року. Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором від 26.09.2008 року № 014/1101/82/43876 за цей період нараховано пеню в розмірі 239 492,27 доларів США, що в еквіваленті становить 3 776 447,27 грн. Що ж стосується заборгованості за кредитом та за відсотками, то нарахована в межах позовної давності її сума становить, відповідно, 1 082 602,35 грн. та 1 104 599,02 грн., а разом - 2 187 201,37 грн. Отже, сума нарахованої пені значно перевищує суму збитків, завданих внаслідок невиконання зобовязань за кредитним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

На підставві наведеного, суд приходить до висновку, що слід стягнути з боржника пеню в розмірі 2 200 000,00 грн.

За таких обставин, вимоги банку про стягнення з відповідача ОСОБА_5 заборгованості за невиконання умов кредитного договору є підставним, проте в зменшеному розмірі в межах позовної давності, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 1 082 602,35 грн. та заборгованість за відсотками в розмірі 1 104 599,02 грн., пеня в розмірі 2 200 000,00 грн., що в загальному становить - 4 387 201,37 грн.

Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 4 387 201,37 грн.

В забезпечення виконання умов кредитного договору були укладені договори поруки № 014/1101/82/43876 від 26.09.2008 року між банком та відповідачами ОСОБА_6, ОСОБА_7, відповідно до яких поручителі на добровільних засадах взяли на себе зобовязання перед банком по зобовязаннях ОСОБА_5, які виникають з умов кредитного договору в повному обсязі цих зобовязань.

Згідно п.п 1.3, 2.2 зазначених договорів поруки поручителі та позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком.

Згідно п. 3 зазначених договорів поруки поручителі відповідають за зобовязаннями позичальника в повному обсязі, а саме за повернення кредиту, виплату відсотків за користування ним, за сплату неустойки, а також за відшкодування збитків, завданих банку невиконанням або неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору. Поручителі та позичальник несуть солідарну відповідальність перед банком. Договори поруки діють до повного виконання обовязків боржника по кредитному договору.

Згідно ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Статтею 559 ЦК України передбачені правові підстави для припинення поруки. Зокрема, відповідно до ч. 4 названої статті порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

З огляду на те, що в договорі поруки не встановлено строку припинення поруки, а останнє погашення кредиту проведено позичальником 31.01.2014 року, позивач предявив вимогу до поручителів із пропуском без неважних причин шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Тому в даному випадку порука за боржника є такою, шо припинена і у звязку з цим заявлені позивачем до поручителів вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_5 підлягає до стягнення судовий збір в розмірі 3 654,00 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 257, 258, 267, 509, 510, 525, 526, 536, 559, 651, 1054, 1055 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН: НОМЕР_1) в користь в користь Акціонерного товариства «ОСОБА_4 Аваль» в особі Волинської обласної дирекції кредитну заборгованість в розмірі 4 387 201 (чотири мільйони триста вісімдесят сім тисяч двісті одну) грн. 37 коп. згідно кредитного договору № 014/1101/82/43876 від 26.09.2008 року, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 1 082 602,35 грн. та заборгованість за відсотками в розмірі 1 104 599,02 грн., пеня в розмірі 2 200 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь АТ «ОСОБА_4 Аваль» 3 654,00 (три тисячі шістсот пятдесят чотири) гривні судового збору.

В задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання скарги про апеляційне оскарження рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання скарги про апеляційне оскарження, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя луцького міськрайонного суду

Волинської області ОСОБА_8