Ухвала

іменем україни

03 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Леванчука А.О., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання майна об'єктом спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

Позивач посилався на те, що вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей. 04 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач вказував, що за час спільного проживання ними була придбана квартира АДРЕСА_1, право власності на яку було зареєстровано за ОСОБА_4 Зазначав, що між сторонами не досягнуто згоди щодо поділу квартири. На підставі вищевказаного та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив визнати спірну квартиру об'єктом спільного сумісного майна подружжя та визнати за кожним із них право власності на Ѕ частини квартири.

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права власності. ОСОБА_4 посилалася на те, що під час шлюбу з відповідачем за договором купівлі-продажу від 13 серпня 1999 року нею була придбана квартира АДРЕСА_1 за 16 тис. грн, що на той час було еквівалентно 4 150 дол. США. Спірна квартира купувалась за її особисті гроші у розмірі 6 273 грн 45 коп., що еквівалентно 1 350 дол. США, які їй були подаровані її матір'ю у серпні 1999 року та складає 4/10 частини вартості квартири, а інша частка у розмірі 9 727 грн була сплачена із спільного сімейного бюджету. У зв'язку з чим 4/10 частки є її особистою власністю та не підлягають поділу після розірвання шлюбу, а підтягають поділу тільки 6/10 частини, тобто кожний із подружжя має право вимагати визнання права власності на 3/10 частини. Позивачка вказувала, що з нею проживають дві дочки, які потребують матеріального забезпечення, а відповідач сплачує аліменти у розмірі 1 200 грн щомісячно, що є недостатнім для забезпечення фізичного та духовного розвитку дітей. На підставі вищевказаного ОСОБА_4 просила відступити від засад рівності часток подружжя при поділі майна та визнати за нею право власності на 4/5 частини спірної квартирі, а за відповідачем на 1/5 частини квартири.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року відмовлено ОСОБА_3 в задоволенні позову про визнання майна об'єктом спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 7/10 частки квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 3/10 частки квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 09 вересня 2015 року рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 28 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні зустрічного позову.

Позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Розділено квартиру АДРЕСА_1 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у рівних частках по Ѕ частини кожному.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 серпня 1991 року, який був розірваний рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 березня 2014 року. Мають двоє дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом із матір ОСОБА_4

13 серпня 1999 року було придбано квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку оформлено за ОСОБА_4

Також встановлено, що протягом 2007-2010 років спірна квартира була переобладнана, здійснено прибудову балкону, у зв'язку з чим на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради ОСОБА_4 було видано 05 травня 2010 року свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира була частково придбана за особисті кошти ОСОБА_4, та відповідно до розміру грошового внеску ОСОБА_4 у придбанні спірної квартири її частка становить 4/10, а частка квартири, яка є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між ними, становить 6/10 частки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що спірна квартира була придбана сторонами під час перебування у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках. ОСОБА_4 не надала належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана частково за її особисті кошти.

Такі висновки ґрунтується на фактичних обставинах, встановлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені, і відповідають вимогам закону, який вірно застосовано.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як роз'яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з матеріалів справи, 13 серпня 1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу, згідно з яким ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_1. Продаж квартири відбувся за 16 тис. грн.

Згідно з розпискою від 01 серпня 1999 року, копія якої міститься в матеріалах справи, ОСОБА_8 передала в дар ОСОБА_4 1 350 дол. США для купівлі квартири.

Відповідно до ст. ст. 57-59 ЦПК України обставини справи повинні підтверджуватися належними та допустимими доказами.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Вирішуючи спір, судом апеляційної інстанції правильно враховано, що ОСОБА_4 не було надано суду оригінал вказаної розписки; зазначена розписка про дарування коштів написана матір'ю ОСОБА_4 - ОСОБА_8, тобто особою, заінтересованою у вирішенні спору. Крім того, договір дарування на суму 6 273 грн 45 коп. (1 350 дол. США) в силу вимог ч. 1 ст. 244 ЦК Української РСР потребував обов'язкового нотаріального посвідчення.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами у рівних частках - по Ѕ частини кожному.

З урахуванням вказаних норм колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 09 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана