Справа №463/2934/15-ц
Провадження №2/463/213/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді Леньо С.І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідачів ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою;

зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, третя особа Винниківська міська рада про встановлення земельного сервітуту з визначенням меж земельної ділянки і порядку користування, стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, просить ухвалити рішення, яким зобовязати останніх усунути йому перешкоди в користуванні приватною власністю земельною ділянкою по вул. Галицькій, 72 у м. Львів-Винники шляхом знесення (демонтажу) самовільно збудованого (встановленого) паркану на бетонній основі навколо земельної ділянки в частині, де він огороджує земельну ділянку ОСОБА_1, а саме від точки «А» до точки «Б» довжиною 5,37 метра та від точки «Б» до точки «В» довжиною 12 метрів згідно плану земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником житлового будинку № 72 по вул. Галицькій у м. Львів-Винники. Власниками суміжного будинку № 72 Б по цій же адресі є відповідачі. Рішенням Винниківської міської ради від 25.03.2010р. йому передано у власність земельну ділянку площею 0,0126 га, що знаходиться за адресою м. Львів-Винники, вул. Галицька, 72. 06.08.2010р. ним отримано державний акт на право власності на цю земельну ділянкою та право оренди частини земельної ділянки площею 0,0019 га в межах червоних ліній. Однак, протиправна поведінка відповідачів створює перешкоди у здійсненні ним правомочностей власника. Так, останні ще до оформленні права власності огородили всю земельну ділянку навколо будинків № 72 та № 72 «Б», в тому числі, навколо його земельної ділянки. Здійснити демонтаж самовільно встановленої огорожі відповідачі відмовляються, у вязку з чим порушується його право щодо володіння, користування та розпорядження майном. Рішення Винниківської міської ради, на підставі якого став власником земельної ділянки, а також сам державний акт про право власності відповідачі раніше оскаржували в судовому порядку, і рішенням суду першої інстанції, яке залишено без змін судом апеляційної інстанції, в задоволенні такого позову відмовлено. За таких обставин, вимушений в судовому порядку усунути перешкоди, що чиняться відповідачами у здійсненні ним правомочностей власника.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 предявили зустрічний позов до відповідача ОСОБА_1, який у встановленому законом порядку уточнили заявою від 13.10.2015р. про встановлення за ними права земельного сервітуту (права проходу і проїзду дитячого та інвалідного візочка, інших габаритних речей) стосовно земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ЯЛ № 362587 від 06.08.2010р., яка розташована в м. Львів-Винники, вул. Галицька, 72-72 «Б» в наступних межах: довжиною, починаючи від дороги і закінчуючи входом до будинку та шириною по ширині дверного отвору (дверної конструкції) та порядок користування нею. Також просять відшкодувати вартість зелених насаджень та встановленої огорожі у розмірі 35 000 грн.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликаються на те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8, останній з яких помер 20.04.1978р., було надано в порядку покращення житлових умов житлову площу в спірному будинку. 07.09.1964р. між ОСОБА_8 та Будинкоуправлінням № 47 укладено договір найму жилого приміщення в будинках місцевих рад і відповідно до зазначеного договору та акту прийому, квартира передавалась разом з присадибною ділянкою. Відповідно до рішення ВК ВМР від 10.08.2007р., квартира АДРЕСА_1 в процесі приватизації передана їм у приватну власність. Відповідач придбав квартиру № 2 у цьому будинку згідно договору купівлі-продажу від 06.09.2007р. Рішенням ВК ВМР від 18.09.2007р. квартиру відповідача, як приватизовану знято з балансу місцевих рад, а в подальшому, теж згідно рішення ВК ВМР від 20.11.2007р., такій квартирі присвоєно окрему поштову адресу будинок № 72. Таким чином, їхня квартира № 1 отримала окрему поштову адресу будинок № 72 «Б». Однак, незважаючи на присвоєння квартирам окремих поштових адрес, поділ будинку не проводився. Первинно, за будинком № 72, який на даний час включає квартиру № 1 та № 2, відповідно до рішення ВК Ради депутатів трудящих Винииківської міської ради № 181 від 30.09.1976р., для обслуговування будинку закріплювалась земельна ділянка загальною площею 1328 кв.м. Інших рішень, які б змінювали або відміняли це рішення органами державної влади не приймалось. У 2007р. вони звернулись до ВМР з заявою про безоплатну передачу у власність їм земельної ділянки, на якій розташована належна їм частина житлового будинку і якою вони фактично користуються протягом 47 років. Земельна ділянка, яку просив виділити у власність ОСОБА_1 частково співпала із земельною ділянкою, заяву на виділення якої вони подали раніше. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10.04.2014р., яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2014р., в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, належну ОСОБА_1 відмовлено. Однак, станом на даний час, встановлення ОСОБА_1 огорожі на відстані 1 м від входу до їх будинку призведе до неможливості проходу до такого будинку та неможливість відчинення дверей, ширина яких становить 1,2 м. Фактично, у спосіб усунення перешкод у випадку встановлення огорожі вони фактично будуть позбавлені вільно та безперешкодно потрапити до свого будинку, заїхати візком, занести великогабаритні речі. При наданні земельної ділянки ОСОБА_1 не було враховано, що через цю земельну ділянку проходить вхід у будинок родини ОСОБА_8. Згідно державного акту про право власності ОСОБА_1, від входу в їх будинок є відступ в 1 м, що суперечить будівельним, санітарним, та пожежним нормам. Оскільки в інший спосіб ніж встановлення земельного сервітуту не взмозі користуватись належним їм будинком, просять встановити такий в судовому порядку.

Крім того, на земельній ділянці, яка передана у власність ОСОБА_1 знаходяться багаторічні зелені насадження в кількості 5 штук, які є плодоносними, а також огорожа, яка була встановлена за зобовязанням ВМР у 1980р. в звязку з проведенням олімпіади. В первісному позові не доведено, що зелені насадження та огорожа встановлювались самовільно. Згідно висновків ВСУ, у разі приватизації громадянином земельної ділянки, останній зобовязаний сплатити до бюджету відновну вартість розташованих на ній багаторічних зелених насаджень.

Позивач ОСОБА_1, а також його повноважний представник згідно належної довіреності від 17.02.2015р. ОСОБА_2 вимоги первісного позову підтримали. Дали аналогічні пояснення, що викладені в такому позові та просять його задовольнити. Проти обґрунтованості зустрічного позову заперечили, оскільки предметом первісного позову є знесення огорожі, а не встановлення огорожі ОСОБА_1, і тому права відповідачів не зазнають обмежень. Враховуючи, що у їх будинку встановлено двохсторонні двері розміром 80х40 см, навіть при ймовірному встановленні огорожі на відстані 1 м такі двері вільно відкриватимуться. Крім того, останнім не заборонено облаштувати інший вхід до будинку і такий вхід є наявний, яким позивачі користуються. Також, в межах розгляду іншої цивільної справи про оскарження державного акту судами встановлено, що вхід до будинку родини ОСОБА_8 не є обмеженим. Вимогу про стягнення майнової шкоди вважають недоведеною. Зелені насадження та паркан можуть бути демонтовані і встановлені за межами земельної ділянки, належної ОСОБА_1 В свою чергу, станом на час розгляду справи позивачам за зустрічним позовом не завдана майнова шкода, що оцінена ними до стягнення, внаслідок чого така вимога додатково є необґрунтованою. Тому в задоволенні зустрічного позову просять відмовити.

Відповідач ОСОБА_3, а також його повноважний представник згідно договору про надання правової допомоги від 01.07.2015р. адвокат ОСОБА_4, яка одночасно згідно договорів про надання правової допомоги від 01.07.2015р. представляє інтереси інших відповідачів в судовому засіданні проти обґрунтованості первісного позову заперечили з підстав викладених в зустрічному позові, оскільки в такому випадку будуть позбавлені можливості користуватись власним будинком, а земельною ділянкою, яка тепер належить ОСОБА_1, володіють близько 50 років. Крім того, оскільки в їхній квартирі проживає три сімї, наявність другого входу в будинок є необхідним. Тому, первісний позов просять залишити без задоволення, і оскільки в інший спосіб ніж встановлення земельного сервітуту неможливо користуватись земельною ділянкою, належною ОСОБА_1, зустрічний позов просять задовольнити. Матеріальна шкода, що оцінена ними до стягнення завдана у звязку з передачею земельної ділянки у власність ОСОБА_1

Представник третьої особи за зустрічним позовом ВМР в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. За погодженням із сторонами суд вважає можливим розглянути справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного та зустрічного позовів належить відмовити виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 є власником житлового будинку № 72 по вул. Галицькій у м. Львів-Винники, що стверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно (а.с.11).

Відповідачі за первісним позовом є співвласниками житлового будинку № 72 «Б» за адресою м. Львів-Винники, вул. Галицька, що також стверджується копією відповідного свідоцтва від 08.10.2007р. (а.с.51). Згідно попередньо виданого свідоцтва про права власності на житло (а.с.52), відповідачі були співвласниками квартири АДРЕСА_2.

Як встановлено судом, житловий будинок № 72 та 72 «Б» по суті є однією спорудою. Первинно, такий поділявся на квартиру № 1 та № 2, які належали відповідачам та позивачу за первісним позовом відповідно.

Згідно копії державного акту на право власності на земельну ділянку від 25.03.2010р. (а.с.3), земельна ділянка площею 0,0126 га за адресою м. Львів-Винники, вул. Галицька, 72, призначена для обслуговування житлового будинку на праві приватної власності належить ОСОБА_1

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10.04.2014р. (а.с.6-7), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 16.10.2014р. (а.с.8-9), у задоволенні позовних вимог про визнання такого державного акта недійсним відмовлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно.

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка тощо).

Аналогічний зміст права власності відносно земельної ділянки закріплений в ст. 78 ЗК України.

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає обєктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права повязане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання субєктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Верховний Суд України, під час розгляду цивільної справи № 6-265цс16 в своїй постанові від 30.03.2016р. зазначив, що особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина друга статті 16 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів цивільної справи та долучених до неї фотознімків, а також як зазначено в мотивах первісного позову (а.с.2 абз. 5) і відображено позивачем на плані земельної ділянки (а.с.3 зв.), спірна огорожа не просто встановлена до виникнення права власності у позивача, а встановлена на межі земельної ділянки, яка йому належить.

Разом з тим, ні в мотивах позову, ні в судовому засіданні сторона позивача не довела, в чому полягає порушення його прав у звязку із встановленням спірної огорожі.

Згідно долучених до матеріалів справи фотознімків (а.с.91), зі сторони будинку, який належить позивачу виходу на земельну ділянку немає, а згідно окремого плану спірної огорожі (а.с.3 зв.), доступ до такої земельної ділянки є наявним.

Оцінюючи обставини справи в їх сукупності, а також з огляду на те, що спірна огорожа по суті лише розмежовує земельну ділянку яка перебуває у приватній власності позивача із земельною ділянкою, що перебуває у власності територіальної громади, суд не вбачає, що по факту встановлення огорожі позивач ОСОБА_1 зазнав обмежень у реалізації правомочностей власника. Як наслідок, обраний матеріально-правовий захід примусового впливу демонтаж спірної огорожі в такому випадку не може бити застосованим, що відповідно, виключає можливість задоволення позовних вимог.

Крім того, незважаючи на абсолютний характер права власності, який закріплено в. 1 ст. 321 ЦК України, у випадках, передбачених законом, таке право може бути обмежено.

Одними з обмежень у здійсненні права власності є встановлення сервітуту.

Сервітутні відносини регулюються нормами статей 401406 ЦК України і статей 98102 ЗК України.

Частиною 1 ст. 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлений щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені інших способом.

Право земельного сервітуту, відповідно до вимог ст. 98 ЗК України, це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

Згідно з положеннями актів цивільного законодавства, метою сервітуту є задоволення потреб власника, а умовою для його встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в будь-який інший спосіб.

За правилами ч. 1 ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередач, звязку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо.

Системний аналіз зазначених вище правових норм дає підстави для висновку, що сутність права на чужу річ полягає у встановленні спеціального режиму щодо речі та наданні володільцю цього майна особливого статусу щодо користування ним. При цьому, таке користування завжди повинно бути за своїм обсягом меншим, ніж залишкове користування власника обслуговуючої речі.

Пленум ВСУ в п. 22-2 Постанови № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначив, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.

В п. 38 Постанови № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ розяснив, що в силу вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України, саме позивач має довести, що повноцінне використання своєї земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки; що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити в інший спосіб; що відповідно до ч. 3 ст. 402 ЦК України він не досяг з відповідачем домовленості про встановлення сервітуту та про його умови. За певних обставин для вирішення спірних питань може бути призначена відповідна експертиза.

У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звернулася до суду, стосовно обмеженого користування чужим майном.

В цьому ж пункті зазначено, що сервітут, який встановлюється, повинен бути найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Разом з тим, в судовому засіданні сторони ствердили про вичерпність поданих ними доказів та не заявляли клопотання про призначення відповідної експертизи.

Натомість, визначений в уточненій зустрічній позовній заяві зміст сервітуту вочевидь не відповідає принципу найменшої обтяжливості прав власника земельної ділянки, адже, як вбачається з матеріалів справи, вхід до будинку пропонується надати прямо під вікнами будинку, належного відповідачу за зустрічним позовом.

Крім того, такий зміст визначеного в зустрічному позові земельного сервітуту не відповідає вимогам ст. 403 ЦК України, адже не встановлює строку його дії, порядку користування земельною ділянкою, а також плати, яка повинна справлятись за його користування, або ж наявність його як безоплатного.

За відсутності таких умов про зміст сервітуту з боку позивачів за зустрічним позовом, відсутні підстави для висновку, що в позасудовому порядку згоди про встановлення сервітуту неможливо досягнути.

Вимогу зустрічного позову про відшкодування відновної вартості зелених насаджень та встановлення огорожі у розмірі 35 000 грн. слід залишити без задоволення як безпідставну, оскільки, як вірно зазначає сторона відповідача за цим позовом, така шкода є по-перше, не доведеною, а по-друге ймовірною. Вище уже зазначалось, що судовому захисту підлягають виключно порушені, невизнані або оспорювані цивільні права та інтереси.

У звязку з наведеним, в задоволенні зустрічного позову також слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 316, 317, 319, 321, 401-406 ЦК України, ст. ст. 98-102 ЗК України, суд, -

в и р і ш и в:

В первісному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самовільно збудованого паркану відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ОСОБА_1, третя особа Винниківська міська рада про встановлення земельного сервітуту з визначенням меж земельної ділянки і порядку користування, стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги в порядку та строки передбачені ст. ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: Леньо С.І.