Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2016 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарях Гноілек М.В., Костів Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко Марія Іванівна, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про визнання права власності на майно в порядку спадкування з законом,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила визнати за собою, ОСОБА_1, право власності на квартиру АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після її батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, та визнати за собою, ОСОБА_1, право власності на все спадкове майно в м. Києві, в порядку спадкування за законом після її батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, що є предметом позову.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 03 серпня 2015 року залучено до участі у справі у якості співвідповідача ОСОБА_3. (а.с.113-114)

Представник позивача ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, батько позивача. В межах визначеного законодавством шестимісячного строку, позивач звернулась до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна до складу якого, серед іншого, входить квартира АДРЕСА_1. Як з'ясувалось згодом, крім позивача, до нотаріальної контори звернулись інші спадкоємці - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які відносяться до п'ятої черги спадкоємців за законом. Після спливу строку для прийняття спадщини, позивач, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно, однак державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що оригінал правоустановлюючого документу на квартиру, яка є предметом спадкування, зберігаються у іншого спадкоємця ОСОБА_2 та рекомендувала вирішити спірні питання у судовому порядку. На даний час позивач позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ на спірну квартиру, який в оригіналі зберігається у відповідача ОСОБА_2, чим порушуються права позивача отримати у встановленому порядку свідоцтво про право власності на спадкове майно, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду.

Представники позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 в судовому засіданні визнав позов частково, пояснив, що відповідач ОСОБА_2, як потенційний спадкоємець майна спадкодавця ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, будучи обізнаною про відсутність інших спадкоємців, однак як з'ясувалось про намір прийняти спадщину заявила донька спадкодавця ОСОБА_1, маючи намір усунути спадкоємця першої черги за законом від права на спадкування відповідач звернулась до суду з відповідним позовом, однак суд відмовив у задоволенні позову відповідача, тому після отримання рішення суду відповідач змінила свою правову позицію та визнає позов ОСОБА_1 в частині вимог про визнання за нею, позивачем, права власності на квартиру АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після її батька ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, при цьому представник наголосив, що відповідач ОСОБА_2 добровільно передала в нотаріальну контору правовстановлюючі документи на спірну квартиру, які після смерті ОСОБА_5 зберігались у неї особисто, у зв'язку з чим позивач не позбавлена права отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на спадкове майно. В той же час, представник відповідача вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на все спадкове майно не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не конкретизовано, яке майно є предметом спадкування, не визначено, які саме права та інтереси позивача порушуються безпосередньо відповідачем ОСОБА_2 у реалізації позивачам права на спадкування іншого майна.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) по суті предмету спору не скористалась.

Представник відповідача - Головного управління юстиції у м. Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, до суду надійшли письмові пояснення по суті предмету спору разом з клопотанням про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. (а.с.170-172)

Третя особа - державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи третя особа повідомлялась належним чином, від третьої особи надійшло письмове клопотання про розгляд справи у її відсутність та ухвалити рішення згідно чинного законодавства. (а.с.110, 125, 155, 174, 208)

Представник третьої особи - Комунального підприємства «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва», в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи третя особа повідомлялась належним чином, про причини неявки представника суд не повідомили, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) по предмету спору не скористались.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_9, відповідача, представника відповідача ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві 29 жовтня 2014 року (актовий запис №18282). (а.с.14)

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Зазначені дії, що свідчать про намір спадкоємця прийняти спадщину, повинні бути вчиненні протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. (ст.1270 Цивільного кодексу України)

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини.

Як підтверджується матеріалами спадкової справи №774/2014 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, яка заведена Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою, 14 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті двоюрідного брата - ОСОБА_5. (а.с.75 зворот)

19 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті батька - ОСОБА_5. (а.с.87 зворот)

16 січня 2015 року до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори надійшла нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 датована 29 грудня 2014 року про намір прийняти спадкове майно, яке залишилося після смерті племінника -ОСОБА_5. (а.с.92 зворот)

08 травня 2015 року Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора листом (вих.№1529/01-16) у відповідь на заяву ОСОБА_1 видати свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5, повідомила, що правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1, знаходяться у іншої спадкоємиці гр. ОСОБА_2, яка є двоюрідною сестрою померлого, що мешкає за адресою: АДРЕСА_2, тому у заявника є можливість вирішити це питання у досудовому порядку, а у разі неможливості звернутись до суду. (а.с.103)

Відповідно до ст.1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до положень частини першої, третьої та п'ятої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Фактичний вступив управління або володіння будь-якою частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадкової маси.

Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Прийняття спадщини - це не обов'язок спадкоємців, а їх право.

Згідно положень статті 1297 Цивільного кодексу України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

За нормою частини другої ст.1259 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка є спадкоємцем з законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умовами, що вона протягом тривалого часу опікувалась, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

10 листопада 2015 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення у цивільній справі №755/9376/15-ц, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи: Шістнадцята Київська державна нотаріальна контора в особі Головного управління юстиції у місті Києві, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, визнання права на спадкування та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_8, який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, - відхилено. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року - залишено без змін. (а.с.193-196)

Як встановлено судом першої інстанції у мотивувальній частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 листопада 2015 року: «Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено наявність визначених закодавством підстав необхідних для виникнення у позивача права на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом майна спадкодавця, які визначного у ч.2 ст.1259 Цивільного кодексу України, ці обставини спростовуються дослідженими судом доказами, на які посилалась позивач, як підставу для усунення спадкоємця першої черги за законом від права на спадкування, а вимоги про визнання права власності на спадкове майно є похідними та залежать від встановлення обставин виникнення у позивача права на спадкове майно, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині».

Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи з наявних у справі доказів, судом встановлено, що за життя ОСОБА_5 належала квартира АДРЕСА_3, право власності на цей об'єкт нерухомого майна зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 03 жовтня 2012 року, посвідчене приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левченко Є.В., зареєстровано в реєстрі за №3968. (а.с.81)

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина до складу якої входить об'єкт нерухомого майна - квартира АДРЕСА_3.

В межах визначеного законодавством шестимісячного строку до Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори звернулись потенційні спадкоємці майна померлого ОСОБА_5, а саме: спадкоємець першої черги за законом - донька - ОСОБА_1, та спадкоємці п'ятої черги за законом - ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Таким чином за відсутності заповідального волевиявлення спадкодавця, право на спадкування здійснюється за законом в порядку черговості, в розрізі даного спору право на отримання спадщини набуває спадкоємець першої черги за законом ОСОБА_1, рідна донька спадкодавця, підстав на зміну черговості відповідно до ст.1259 ЦК України та розподілу спадкового майна з урахуванням спадкоємців п'ятої черги за законом ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідачів у справі, судом не встановлено.

Позивач - це особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин.

Відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність. Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред'являє вимоги.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, належний суб'єктний склад сторін спору є тоді, коли у сторін спору існує зв'язок із предметом позову, тобто, щодо предмету позову у сторін виникають суб'єктивні права. Від належного суб'єктного складу сторін залежить питання про задоволення позовних вимог з підстав їх законності. Проте, якщо буде установлено, що відповідач є неналежним, у нього не виникає суб'єктивних прав щодо предмету позову, то підстави для задоволення позовних вимог відсутні не залежно від їх відповідності вимогам закону.

Як роз'яснено у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до яких суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ч.1 ст.7 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

За умовами ст.50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (надалі Закон №3425-ХІІ).

Закон України «Про нотаріат» поділяє об'єкти судового оскарження в межах нотаріального процесу на три групи: нотаріальні дії; відмова у вчиненні нотаріальних дій; нотаріальні акти.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріальними діями є посвідчення права, а також фактів, що мають юридичне значення, та інші дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

Поняття "нотаріальний акт" є значно ширшим за поняття "нотаріальна дія" і являє собою будь-яку дію, що є складовою частиною нотаріальної діяльності і вчиняється нотаріусом у межах виконання власних повноважень.

Як випливає з п. 9 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», підстави для відмови у вчиненні нотаріальної дії можуть встановлюватися тільки цим Законом.

Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» передбачено можливість оскарження в судовому порядку нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта.

Оскарження відмови у вчиненні нотаріальної дії можливе, якщо особа вважає, що нотаріус безпідставно (неправомірно) відмовив у вчиненні нотаріальної дії, порушивши тим самим покладений на нього обов'язок щодо вчинення нотаріальних дій. У такому разі оскаржується постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якій повинні обов'язково обґрунтовуватися причини такої відмови.

Можливість оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні забезпечує законність нотаріального провадження і захист прав та інтересів учасників нотаріального процесу. Судовий контроль за діяльністю нотаріусів має забезпечити виправлення нотаріальних помилок, тлумачення чинного законодавства та сприяти дотриманню законності у сфері цивільних правовідносин, що виникають із вчинення нотаріальних дій.

У справах про спадкування нотаріуси не є відповідачами і не повинні залучатися до участі у справі (про що йдеться в п.18 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Належними відповідачами у спорах про визнання права власності на спадкове майно є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову, пред'явленого до неналежних відповідачів.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що в розрізі даного спору позивачем безпідставно залучено до участі у справі у якості відповідача Головне управління юстиції у м. Києві, оскільки окремих позовних вимог, які стосуються оскарження дій державного нотаріуса у вчинені нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні, пов'язаних з питаннями прийняття спадщини, до відповідача не пред'явлено, за правилами ст.33 ЦПК України заміна неналежного відповідача, залучення співвідповідача, допускається лише за клопотанням позивача, проте таких клопотань позивачем не заявлялось, тому у сукупності наведених обставин наявні підстави відмовити у задоволенні позову в частині вимог, які пред'явлено до відповідача - Головного управління юстиції у м. Києві.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов'язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно.

Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права.

Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв'язана волею сторонніх осіб (відповідачів у справі), що суперечить вищевказаній презумпції.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що відповідно до вимог закону позивач належним чином прийняла спадщину після померлого батька ОСОБА_5, у зв'язку з відсутністю у спадкоємця правовстановлюючих документів на спадкове майно не може оформити на це майно право власності, що унеможливлює в повній мірі володіти та користуватись ним, а також виходячи з положень ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем ОСОБА_1, спадкоємцем першої черги за законом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, права власності на квартири АДРЕСА_4.

Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Виходячи з предмету спору, суд не вбачає підстав для задоволення вимог щодо визнання за позивачем права власності на все спадкове майно в м. Києві, в порядку спадкування за законом, яке входить до спадкової маси, оскільки позивач реалізувала своє право прийняти спадщину, в межах визначеного законодавством строку звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, тому не позбавлена права отримати у спадок майно, яке належало за життя спадкодавцю, отримавши в нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на спадкове майно.

В той же час, при зверненні з цим позовом до суду позивачем не визначено загальний обсяг об'єктів рухомого чи нерухомого майна, які входять до спадкової маси, відсутні докази про наявність перешкод для позивача у здійсненні права на спадкування з боку відповідачів у справі, що є самостійним предметом доказування, а в силу положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. (ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України)

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко Марія Іванівна, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про визнання права власності на майно в порядку спадкування з законом підлягає задоволенню частково, ухвалюючи рішення суд визнає за ОСОБА_1, спадкоємцем першої черги за законом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, право власності на квартири №30, загальною площею 58,40 кв.м, житловою площею 32,30 кв.м, в будинку АДРЕСА_3, в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 16, 392, 1216, 1217, 1218, 1258, 1259, 1268, 1270, 1272, 1297 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 7, 49, 50, 67 Закону України «Про нотаріат», ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 15, 57, 60, 61, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Головного управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: державний нотаріус Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори Шапченко Марія Іванівна, Комунальне підприємство «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» про визнання права власності на майно в порядку спадкування з законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, спадкоємцем першої черги за законом майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, право власності на квартиру №30, загальною площею 58,40 кв.м, житловою площею 32,30 кв.м, в будинку АДРЕСА_3.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я