Ухвала

іменем україни

30 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Нагорняка В.А.,

Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, розподіл сумісного майна та вселення в квартиру, втрачене провадження якої відновлено на підставі рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2015 року та додаткового рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2015 року, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2013 року, додаткове рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому з урахуванням уточнень і доповнень позовних вимог просив: встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу; визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю його та ОСОБА_4; визнати за ним права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1; вселити його в квартиру АДРЕСА_1; встановити порядок користування цією квартирою, а саме: виділити ОСОБА_3 в користування ізольоване приміщення (кімнату) площею 20,5 кв. м; а кухню, коридор, комору, туалет і ванну залишити у спільному користуванні сторін; визнати за ним право власності на 1/4 частини нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_2, виділивши йому в натурі 21/100 частини цього приміщення, та стягнути з відповідачки 5 738 грн, що складають різницю між ідеальною 1/4 частини вказаного нежитлового приміщення і виділеною в натурі (дійсної) 21/100 частини указаного вище нежитлового приміщення.

Позивач посилався на те, що 01 травня 2001 року він познайомився з відповідачкою, коли сам ще фактично перебував у шлюбі з ОСОБА_5, а ОСОБА_4 знаходилась в шлюбі з ОСОБА_6 Через два-три тижня після знайомства вони стали підтримувати фактичні шлюбні відносини, проживати однією сім'єю. У 2002 році за позичені кошти була придбана квартира по АДРЕСА_3, яка була оформлена на його ім'я. Після продажу вказаної квартири кошти були витрачені в інтересах сім'ї. Також за спільні кошти вони здійснили ремонт в квартирі АДРЕСА_4.

Крім того, в період спільного життя він оформив документи на нежитлове приміщення по АДРЕСА_2, яке було оформлено на ОСОБА_4 та її матір ОСОБА_7 в рівних частках. 31 січня 2011 року вони разом із ОСОБА_4 за рахунок спільних грошових коштів придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, при цьому оформили квартиру на ОСОБА_4

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2013 року позов задоволено частково.

Встановлено факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без шлюбу (фактичних шлюбних відносинах) в період з травня 2001 року по квітень 2012 року.

Визнано 1/2 частини нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю сторін.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 738 грн, що складають різницю між ідеальною 1/4 частини вказаного нежитлового приміщення і виділеною в натурі (дійсною) 21/100 частини нежитлового приміщення.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, придбану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2011 року, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено наступний порядок користування вказаним житловим приміщенням: виділено ОСОБА_3 у користування ізольоване приміщення (кімнату) площею 20,5 кв. м; кухню, коридор, комору, туалет і ванну кімнату залишено у спільному користуванні ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на телевізор «Philips» вартістю 7 500 грн, телевізор «LG» вартістю 1600 грн, DVD-програвач «Samsung» вартістю 450 грн, а всього на загальну суму 9 550 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 04 березня 2014 року доповнено рішення суду від 20 грудня 2013 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 вартість проведеної судово-будівельної експертизи.

Додатковим рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2014 року резолютивну частину рішення від 20 грудня 2013 року викладено у наступній редакції: позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту сумісного проживання, визнання права власності на майно, розподіл сумісного майна та вселення в квартиру задоволено частково.

Встановлено факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без шлюбу (фактичних шлюбних відносинах) в період з травня 2001 року по квітень 2012 року.

Визнано 1/2 частини нежитлового приміщення в будинку АДРЕСА_2, придбаного на підставі рішення виконавчого комітету Новогродівської міської Ради від 22 серпня 2006 року № 169 і свідоцтва про право власності від 20 вересня 2006 року, спільною сумісною власністю сторін.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини вказаного нежитлового приміщення та виділено йому в натурі 21/100 частини цього приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 5 738 грн, що складають різницю між ідеальною 1/4 (однією четвертою) частиною вказаного нежитлового приміщення і виділеною в натурі (дійсною) 21/100 частини указаного вище нежитлового приміщення.

Визнано квартиру АДРЕСА_1, придбану на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31 січня 2011 року, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Вселено ОСОБА_3 у спірну квартиру.

Встановлено наступний порядок користування вказаним житловим приміщенням квартири: виділено ОСОБА_3 в користування ізольоване приміщення (кімнату) площею 20,5 кв. м, а кухню, коридор, комору, туалет і ванну кімнату залишено у спільному користуванні сторін.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на телевізор «Philips» вартістю 7 500 грн, телевізор «LG» вартістю 1 600 грн, DVD-програвач «Samsung», вартістю 450 грн, а всього на загальну суму 9 550 грн.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 11 серпня 2015 року заяву ОСОБА_3 про відновлення втраченого судового провадження в справі № 0536/731/2012;2/239/11/2013 задоволено.

Відновлено повністю втрачене судове провадження у цивільній справі № 0536/731/2012;2/239/11/201 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, розподіл сумісного майна та вселення в квартиру, за якою Новогродівським міським судом Донецької області 20 грудня 2013 року було ухвалено рішення, 10 квітня 2014 року - додаткове рішення.

Додатковим рішенням Новогродівського міського суду Донецької області від 15 жовтня 2015 року відновлено повністю втрачене судове провадження у цивільній справі № 0536/731/2012;2/239/11/ за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на майно, розподіл сумісного майна та вселення в квартиру, за яким Новогродівським міським судом Донецької області 20 грудня 2013 року було ухвалено рішення та додаткові рішення від 04 березня 2014 року та 10 квітня 2014 року.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2013 року в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу змінено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з 01 січня 2004 року по квітень 2012 року.

В решті рішення суду залишено без змін.

Скасовано додаткове рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 04 березня 2014 року.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 20 грудня 2013 року, додаткове рішення Новогродівського міського суду Донецької області від 10 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 08 червня 1996 року знаходився в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який було розірвано 29 січня 2002 року, а відповідачка ОСОБА_4 також знаходилася в зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_6, який було розірвано 06 березня 2002 року, що підтверджується копіями відповідних свідоцтв про розірвання шлюбу

Сторони проживали разом з 2001 року по 2012 рік, працювали та мали постійний прибуток.

Відповідно до біржового контракту № 7 Селидівської біржі нерухомості від 09 серпня 2006 року ОСОБА_4 та її матір'ю ОСОБА_7 було придбано по 1/2 частки на кожного нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2.

20 вересня 2006 року виконавчим комітетом Новогродівської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Новогродівської міської ради від 22 серпня 2006 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на вказане нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, по 1/2 частці на кожного, яке надалі було зареєстровано в БТІ м. Селидіво.

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, після смерті якої відповідачка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді Ѕ частки.

31 січня 2011 року відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого Новогродівською державною нотаріальною конторою Донецької області за реєстром № 10, ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_1, яка була оформлена на неї.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено факт перебування його з відповідачкою у період з травня 2001 року по квітень 2012 року у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Спірне майно, зокрема 1/2 частки нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2, та квартира АДРЕСА_1, було придбане за час проживання однією сім'єю сторін без реєстрації шлюбу, між сторонами не укладалися договори щодо спірного майна, як це передбачено ст. 74 СК України, тому суд дійшов висновку, що воно згідно з нормами ст. ст. 60, 74 СК України належить сторонам на праві спільної сумісної власності, незважаючи на те, що було зареєстроване на ім'я відповідачки, та визнав за позивачем право власності на 1/4 частини нежитлового приміщення з за адресою: АДРЕСА_2, та 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, встановивши порядок користування спірною квартирою, виділивши позивачу ізольовану кімнату площею 20,5 кв. м та вселивши його в квартиру.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю, апеляційний суд виходив з того, що оскільки сторони перебували в інших шлюбах, то ці обставини унеможливлюють встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу за період з травня 2001 року до часу розірвання їх шлюбів з іншими особами. Норми ст. 74 СК України набрали чинності з 01 січня 2004 року, а КпШС України, який діяв до 01 січня 2004 року, не містив норм, які регулюють режим спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Проте з такими висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Саме ця правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-148цс12, яка є обов'язковою для застосування всіма судами України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що свідками було підтверджено факт проживання сторін спільно, проте суд не звернув уваги, що крім показів свідків матеріали справи не містять жодних доказів в обґрунтування заявлених вимог.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідачка посилалась на те, що спільний бюджет та побут з позивачем вона не вела, будь-які докази цього відсутні, а тому підстав для визнання майна спільною сумісною власністю немає.

При розгляді справи суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив ці доводи відповідачки, не встановив всі дійсні обставини справи, а саме: наявність спільного ведення господарства, спільного бюджету, спільних витрат на придбання спірного майна, не з'ясував, чим саме підтверджуються ці обставини, які необхідно встановити для застосування ст. 74 СК України.

Без з'ясування вищевказаного не є безспірними висновки суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог з підстав, що спірне майно є спільною сумісною власністю осіб, які проживали у фактичних шлюбних відносинах.

З огляду на викладене апеляційним судом допущені порушення норм процесуального закону, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 03 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана