Справа №173/1689/16-ц
Провадження №2/173/866/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання Демяненко С.І.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Верхівцевської міської ради про визнання права власності, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову: комунальне підприємство «Верхньодніпровське БТІ», ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову посилається на те, що в період з 1956 року до 1976 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4. В 1958 році ОСОБА_4 було надано у безстрокове користування земельну ділянку за адресою: вул..Виконкомівська, 14 м.Верхівцеве для будівництва житлового будинку. В період шлюбу цей будинок було побудовано. За рішенням народного суду Дніпровського району м.Дніпродзержинськ від 23 березня 1978 року житловий будинок з господарськими спорудами був поділений між ними та позивачу було виділено 33/50 часток, а ОСОБА_4 17/50 часток. 23 лютого 2006 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті із заявами про прийняття спадщини ніхто зі спадкоємців не звертався. Оригінал рішення суду про поділ майна позивач не має та не має можливості отримати його у суді, оскільки справу знищено за терміном зберігання. Тому позивач не має можливості зареєструвати право власності на це майно. Окрім того, після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_3 відкрито та безперервно користувалася майном померлого, а саме його часткою в будинку, що, на думку позивача, є підставою для визнання за нею права власності на це майно за набувальною давністю. На підставі вищевикладеного ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на 33/50 частки домоволодіння, розташованого за адресою: вул.. Виконкомівська, 14, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області та на 17/50 часток цього ж домоволодіння за набувальною давністю.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав частково, просив суд задовольнити заявлені вимоги в частині визнання права власності на 33/50 часток, оскільки позивач не має оригіналу правовстановлюючого документа на це майно та не має можливості отримати його у суді. Тим самим не визнається право власності позивача на це майно. На 17/50 часток цього майна позивач не претендує, оскільки, в судовому засіданні встановлено, що спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є його син - ОСОБА_2

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, комунального підприємства «Верхньодніпровське БТІ», в судовому засіданні пояснила, що за матеріалами архівної інвентарної справи право власності на будинок за адресою: вул..Виконкомівська, 14 м.Верхівцеве зареєстровано за ОСОБА_4 також в матеріалах справи є рішення суду про поділ цього майна між подружжям, проте із заявами про реєстрацію права власності після поділу майна особи не зверталися.

Третя особа, яка заявляє самостійних вимог щодо предмету позову, ОСОБА_2, в судовому засіданні пояснив, що після смерті батька, ОСОБА_4, він звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте спадкові права так і не оформив. Тому проти визнання права власності за позивачем на 17/50 часток будинку, які належали батькові, він заперечує. Проти визнання права власності на 33/50 часток домоволодіння за позивачем не заперечує.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, приходить до таких висновків.

Судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

З 1950 року до 1979 року ОСОБА_3 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, що підтверджується записом акту про розірвання шлюбу № 5 від 3 березня 1976 року (а.с.48). Під час шлюбу, ОСОБА_4 на підставі договору про передачу у безстрокове користування земельної ділянки від 4 січня 1958 року було надано земельну ділянку для будівництва та обслуговування будинку (а.с.6-9). В 1970 році будинок було побудовано, що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння, який виготовлено 18 травня 1979 року (а.с.12-15).

Після розірвання шлюбу в порядку поділу майна подружжя рішенням народного суду Дніпровського району м.Дніпродзержинськ від 23 березня 1978 року житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами по вул..Виконкомівській, 14 було поділено в натурі: за ОСОБА_3 було визнано право власності на 33/50 частини домоволодіння, що складається з приміщень: І-І тамбур площею 6,7 кв.м. з ґанком; 1-2 прихожа; пл.. 10, 5 кв.м.; 1-3 кімната площею 5,3 кв.м., 1-4 кухні пл.. 6,7 кв.м., кімнати 1-5 пл.6,5 кв.м., половину будівлі Б-1, споруди Г-1 та погріб №5 та 17/50 частини за ОСОБА_4, що складається з приміщень: 1-6 кімнати площею 16,3 кв.м.; половину будівлі Б-1, гараж В-1. Паркани, водопровід, мощення та каналізація залишились в загальному користуванні (а.с.33-34). Ухвалою Дніпропетровського обласного суду рішення народного суду Дніпровського району м.Дніпродзержинськ від 23 березня 1978 року було залишено без змін (а.с.4-5).

З метою реєстрації права власності на вказане нерухоме майно ОСОБА_3 звернулася до державного реєстратора, проте оригінал рішення суду про визнання за нею права власності на 33/50 частини домоволодіння відсутній та отримати його копію неможливо у звязку з тим, що справу знищено у звязку із закінченням строків зберігання, що підтверджується довідкою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинськ від 25 листопада 2015 року (а.с.11).

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності .

Суд приймає до уваги, що Порядком державною реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, передбачено надання заявником оригіналу правовстановлюючого документа на майно з метою реєстрації речових прав, проте оригіналу рішення суду позивач не має, а тому іншого шляху підтвердження її права власності на це майно, окрім звернення до суду з позовом про визнання права власності не має. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає способам захисту цивільних прав та інтересів, визначених ч. 2 ст. 16 ЦК України. Також суд звертає увагу на те, що згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 23 листопада 2016 року за іншою особою не зареєстровано право власності на вказане нерухоме майно, також відсутні зареєстровані обтяження цього нерухомого майна (а.с.50). У звязку з чим суд вважає вимоги ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на 33/50 частини домоволодіння за адресою: вул..Виконкомівська, 14, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області законними та обґрунтованими.

Щодо вимог позивача про визнання права власності на 17/50 частин спірного домоволодіння за набувальною давністю суд приходить до таких висновків.

Як зазначалося вище на підставі рішення суду за ОСОБА_4 було визнано право власності на 17/50 частин домоволодіння по вул..Виконкомівська, 14, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області.

23 лютого 2006 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.3). Після його смерті із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса звернувся його син - ОСОБА_2 (а.с.41), проте спадкових прав на це майно не оформив. Отже, до ОСОБА_2 фактично перейшло право власності на це майно в порядку спадкування, оскільки згідно з ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті спадкодавця. Також відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Встановлено, що ОСОБА_3 дійсно відкрито та безперервно володіє 17/50 частинами домоволодіння по вул..Виконкомівська, 14, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, які їй не належать більше 10 років. Проте добросовісність заволодіння цим майном, як обовязкова умова визнання права власності за набувальною давністю, позивачем не доведена, оскільки ОСОБА_2, як спадкоємець колишнього власника цього майна, не визнає її право на це майно.

У звязку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 в цій частині. А тому позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 344, 392 Цивільного кодексу України, ст. ст. 10, 11, 60, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до Верхівцевської міської ради про визнання права власності - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 (ін.н., ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) право власності на 33/50 частини домоволодіння, розташованого за адресою: вул.. Виконкомівська, 14, м.Верхівцеве Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, що складається з приміщень: І-І тамбур площею 6,7 кв.м. з ґанком; 1-2 прихожа; пл.. 10, 5 кв.м.; 1-3 кімната площею 5,3 кв.м., 1-4 кухні пл.. 6,7 кв.м., кімнати 1-5 пл.6,5 кв.м., половину будівлі Б-1, споруди Г-1 та погріб №5.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Дніпропетровської області через Верхньодніпровський районний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, проте не були присутні під час проголошення рішення суду, мають право оскаржити його протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Ю.Шевченко