Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/493/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Іванова Н. Ю.
Доповідач Фомічов С. Є.
РІШЕННЯ

Іменем України

10.03.2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді - Фомічова С.Є.

суддів - Гайсюка О.В.

Головань А.М.

при секретарі - Дімановій Н.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 листопада 2015 року і

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання договору недійсним.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 19 лютого 1993 року між нею та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб, від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився син - ОСОБА_5.

Спільне подружнє проживання з відповідачем не склалось, в результаті чого рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2013 року шлюб між подружжям розірвано.

За час подружнього життя придбано 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 листопада 2001 року. Згідно реєстраційного посвідчення право власності зареєстровано за ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках.

Крім того було придбано автомобіль марки Шевролет Авео, 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, який був зареєстрований за ОСОБА_4 і є спільною власністю подружжя.

14 липня 2014 року ОСОБА_4 ухиляючись від реального поділу спільного майна подружжя, без її письмової згоди, вищезазначений автомобіль переоформив на сина.

Посилаючись на зазначені обставини позивач просила визнати недійсним договір відчуження автомобіля марки «Шевролет Авео», 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оформлений довідкою рахунком НОМЕР_5 від 08 травня 2013 року та визнати вказаний автомобіль спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Розподілити спільне майно шляхом виділення у власність ОСОБА_4 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, а ОСОБА_3 - автомобіль марки Шевролет Авео, 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4 стягнувши з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 на користь ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 різницю вартості спільного майна в розмірі 121 131,67 грн.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково.

Визнано недійсним договір відчуження автомобіля марки «Шевролет Авео», 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оформлений довідкою рахунком НОМЕР_5 від 08 травня 2013 року.

Визнано автомобіль марки «Шевролет Авео», 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 В, та ОСОБА_4. Визнано право власності на ? частку автомобіля марки «Шевролет Авео, 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4 за ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Припинино право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 172 001 грн. 67 коп. та визнано право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 В решті позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушення, на його думку, судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовний вимог відмовити.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_7, представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5, якій підтримав доводи апеляційної скарги, заперечення проти її доводів ОСОБА_8 представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах встановлених статтею 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 19 лютого 1993 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було зареєстровано шлюб. За час подружнього життя було придбало 2-х кімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 26 листопада 2001 року. Згідно реєстраційного посвідчення право власності зареєстровано за ОСОБА_4, ОСОБА_3 та їх сином ОСОБА_5 в рівних частках.

Крім того було придбано автомобіль марки Шевролет Авео, 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, який був зареєстрований за ОСОБА_4 і є спільною власністю подружжя.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 грудня 2013 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований Кіровським районним ЗАГС, актовий запис № 134 від 19 лютого1993 року.

Згідно відповіді УДАІ УМВС України в Кіровоградській області від 14 липня 2014 року за № 10/1412 спільний автомобіль подружжя було відчужено ОСОБА_5. Проте таке відчуження відбулося без письмової згоди позивача.

Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

У відповідності до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери є довідка-рахунок за формою згідно додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

Таким чином, за наявності довідки-рахунку можна вважати правочин таким, що відбувся, оскільки цього документу достатньо для перереєстрації транспортного засобу на іншого власника ДАІ.

Посилаючись на зазначені обставини суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що відчуження спільного автомобіля відбулося без письмової згоди позивача, яка є його співвласником, вказаний правочин не може вважатися правомірним, а тому договір відчуження автомобіля марки Шевролет Авео, 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оформлений довідкою рахунком НОМЕР_5 від 08 травня 2013 року підлягає визнанню недійсним.

Враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, що визначено ч. 1 ст. 70 СК України, відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, а також за відсутності підстав для відступлення від засади рівності часток подружжя шляхом збільшення частки майна позивача та/або відповідача, суд приходить до висновку, що розмір часток сторін у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки «Шевролет Авео», 2007 року випуску, чорного кольору, номерний знак НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_4 є рівним та становить 1/2 частину даного автомобіля за кожним.

Відмовляючи у визнанні за позивачем права власності на спірний автомобіль суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було внесено відповідної грошової суми вартості половини спірного автомобіля на депозитний рахунок суду, а відповідач заперечував про визнання за позивачем вказаного права на автомобіль.

Вказана правова позиція визначена пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року де визначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції і вважає його вірним, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції в цій частині.

Позивач в судовому засіданні наполягала на отримані компенсацію від відповідача ОСОБА_4 вартості своєї 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 172001 грн. 67 коп., посилаючись на те, що спірна квартира є неподільним майном, а її спільне використання є неможливим.

Відповідно до загальних положень про право власності, викладених в ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Статтею 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками і такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов'язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом.

При цьому зазначеною нормою передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обов'язкової згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ.

Так, відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04 жовтня 1991 року № 7 при неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості квартири на час розгляду справи.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню, а тому право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 необхідно припинити, та визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, стягнувши з останнього грошову компенсацію в сумі 172001 грн. 67 коп.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів судової палати апеляційного суду з розгляду цивільних справ апеляційного суду Кіровоградської області погодитись не може.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 4 ст. 10 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного із співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про регулювання спірних правовідносин положеннями ст. 364 ЦК України, разом з тим не встановив тих всіх зазначених вище фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору. Однак, судом першої інстанції в порушення вимог ст. 212 ЦПК України не повно, не всебічно та не об'єктивно з'ясовані обставини справи.

Порушення судом норм матеріального і процесуального права, призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до п.4 ч.1, ч.3 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку і ухвалення нового рішення, яким слід відмовити позивачці у задоволенні позову за недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими. Статтею 60 ЦПК України, визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин колегія суддів вважає, що в позовна вимога ОСОБА_9 про припинення її права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 та визнання за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 зі стягненням з останнього грошової компенсації в сумі 172001 грн. 67 коп. задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 листопада 2015 року скасувати в частині припинення права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 компенсацію вартості 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 в розмірі 172001 грн. 67 коп. та визнання права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

В решті рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту його проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: