З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 січня 2016 року Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі
головуючої судді Сарай А.І.
при секретарі Шкіря І.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що позбавлена права користування квартирою,
ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що позбавлена права користування квартирою. В позовній заяві зазначила, що вона проживає та зареєстрована за адресою в ІНФОРМАЦІЯ_1. За зазначеною адресою значиться зареєстрованим її син відповідач ОСОБА_2, однак у квартирі не проживає з 1993 року та на даний час проживає у власному будинку в м. Ужгород по вул. Запорізька, 20. Відповідач добровільно знятися з реєстрації не бажає. На даний час у неї виникла потреба зняти відповідача з реєстрації в квартирі, оскільки це призводить до порушення її права, так як вона не має можливості отримати субсидії. Просить визнати відповідача таким, що позбавлений права користування квартирою № 13 в будинку № 146 по вул. Собранецька в м. Ужгород та зняти його з реєстраційного обліку у вказаній квартирі.
Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася. Подала до суду письмову заяву відповідно до якої просить розглянути справу без її участі, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, хоч про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений через оголошення у пресі, а тому суд розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.
Зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи, що сторони у судове засідання не зявилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної, спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1, що стверджується свідоцтвом про право власності на житло виданого згідно рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 25.10.2006 р. № 286. Позивачка значиться зареєстрованою та проживає у вказаній квартирі.
Відповідач ОСОБА_2 у зазначеній квартирі не проживає з 1993 року, що стверджено актом перевірки дотримання паспортного режиму від 08.10.2015 р. складеного комісією ТОВ «Наш-Добробут».
Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).
Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Як встановлено судом відповідач ОСОБА_2 не проживає у ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1993-го року і будь-яких поважних причин, які б перешкоджали йому проживати у даній квартирі не наведено, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування квартирою.
Що стосується вимоги про зняття з реєстрації відповідача слід зазначити, що спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV.
Згідно ст. 11 цього закону реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
Оскільки після визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 13 в будинку № 146 по вул. Собранецька в м. Ужгород позивачка не зверталася з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстраційного обліку і їй не відмовлялося в цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною. Крім того, судом не може вирішуватися вимога щодо зняття з реєстрації відповідача без залучення в якості відповідача органу реєстрації до участі у справі, а тому у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.
При цьому оскільки за змістом ст. 7 Закону № 1382-ІV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, то ухвалене по даній справі рішення суду про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1.
У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивачки судові витрати в сумі 487.2 грн. сплаченого судового збору.
Керуючись ст.ст. 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 379, 382, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вибір місця проживання в Україні» суд,
Позов задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування квартирою № 13 в будинку № 146 по вул. Собранецька в м. Ужгород Закарпатської області.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок сплаченого судового збору.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто Ужгородським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча Сарай А.І.