У Х В А Л А

18 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Гуменюка В.І.Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2014 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати з компенсацією в розмірі 2500 грн із утриманням з публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» (далі - ПАТ «ММК ім. Ілліча») з цих сум передбачених законом податків та обов'язкових платежів при їх виплаті.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 11 листопада 2013 року по 1 березня 2014 року в розмірі 16799 грн 20 коп. із урахуванням податків та інших обов'язкових платежів, які підлягають відрахуванню із зазначеної суми при виплаті ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 21 жовтня 2015 року рішення суду апеляційної інстанції скасовано, рішення суду першої інстанції залишено в силі.

У заяві ОСОБА_4 порушується питання про скасування рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2014 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року й залишення в силі рішення суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме статей 116, 117 КЗпП України;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 116, 117 КЗпП України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 посилається на ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року, 18 лютого, 18 (касаційні провадження № 6-34885св14 та № 6-4546св15) та 25 березня, 1 та 15 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, постанови Верховного Суду України від 24 жовтня, 21 листопада 2011 року, 16 січня 2012 року, 27 березня, 3 липня, 20 листопада 2013 року, 29 січня та 2 липня 2014 року, 21 січня та 1 квітня 2015 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив зокрема з того, що у грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча, із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 7 квітня 2014 року просив зобов'язати відповідача провести розрахунок та виплатити йому індексацію заробітної плати за період із 1 березня 2003 року до 2 березня 2012 року з утриманням податків та обов'язкових платежів, виплатити компенсацію у зв'язку з втратою частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 2 березня 2012 року по час ухвалення рішення суду.

Так, під час розгляду зазначеної справи у березні 2014 року ПАТ «ММК ім. Ілліча» нарахувало ОСОБА_4 заборгованість з індексації заробітної плати з компенсацією, що утворилась за період з березня 2003 року до липня 2006 року у розмірі 1070 грн 60 коп. Із урахуванням сплачених податків та обов'язкових платежів позивачеві 19 березня 2014 року було виплачено 895грн.

Тому, у травні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, в якій на підставі статті 31 ЦПК України уточнив свої вимоги, а саме: просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 2 березня 2012 року до 1 березня 2014 року, а інші позовні вимоги - залишити без розгляду.

Так, відповідно до частини другої статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті.

Таким чином, оскільки первісна позовна заява ОСОБА_4 та заперечення на неї свідчать про виникнення спору між сторонами щодо виплати компенсації заробітної плати за період з березня 2003 року до березня 2012 року, позовні вимоги задоволено частково, то були застосовані правила про визначення розміру відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Крім того, варто зауважити, що рішенням суду апеляційної інстанції, яке скасовано судом касаційної інстанції, позов було задоволено також частково.

Ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014 року, 18 лютого, 18 (касаційні провадження № 6-34885св14 (у частині позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) та № 6-4546св15) та 25 березня, 15 квітня, 13 травня, 10 червня 2015 року, що надані заявником як приклади, якими судові рішення судів попередніх інстанцій скасовані, а справи передано на новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що позивач змінив позовні вимоги, які суд повністю задовольнив.

Порівняння змісту указаних для прикладу судових рішень зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постановах Верховного Суду України від 24 жовтня, 21 листопада 2011 року, 27 березня 2013 року, що надані заявником як приклади, спір вирішено судами аналогічно. Так, розмір відшкодування за час затримки розрахунку середнього заробітку слід було визначити згідно зі статтею 117 КЗпП України як і в даній справі.

Постановою Верховного Суду України від 16 січня 2012 року відмовлено в задоволенні заяви заявника про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки наведені заявником судові рішення не є прикладам неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 3 липня 2013 року, що надана заявником як приклад, указано, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів, нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставами для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що між позивачкою та відповідачем відсутній спір про розмір належної Особа 9 до виплати вихідної допомоги.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року, що надана заявником як приклад, указано, що суд касаційної інстанції у справі, яка переглядається, не врахував, що вимоги Особа 10 про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати у цій справі стосуються періоду з листопада 2012 року до червня 2013 року, а середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в іншій справі за позовом Особа 10, який ухвалено стягнути рішенням суду, стосувався періоду до листопада 2012 року.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що порушення процедури банкрутства роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

У постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 січня та 1 квітня 2015 року, що надані заявником як приклади, указано, що вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволенні в повному обсязі.

Таким чином, порівняння змісту постанов Верховного Суду України від 24 жовтня, 21 листопада 2011 року, 16 січня 2012 року, 27 березня, 3 липня, 20 листопада 2013 року, 29 січня та 2 липня 2014 року, 21 січня та 1 квітня 2015 року зі змістом ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаних постановах Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, також відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2014 року, ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
В.І. Гуменюк Н.П. Лященко