Справа № 447/1066/15 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/1814/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2016 року м.Львів
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Яцук Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління Міндоходів у Львівській області про визнання цивільно-правової угоди удаваним правочином,-
встановила:

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який уточнив під час розгляду справи (а.с.1-4, 67-71), з остаточними вимогами про: визнання удаваною цивільно-правової угоди, укладеної 31.03.2015 року між ним та Миколаївською об`єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області; визнання факту його перебування з 01.04.2015 року у трудових відносинах з названою установою та зобовязання останньої нараховувати і виплачувати йому середній заробіток як працівнику, призваному на військову службу під час мобілізації, за період з 12.05.2015 року до дня його фактичної демобілізації.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що з моменту укладення вказаної цивільно-правової угоди він фактично працював у відповідача, як працівник за трудовим договором, оскільки на нього розповсюджувався графік роботи і режим трудового розпорядку названої установи, він був забезпечений робочим місцем, обумовлена в угоді робота виконувалась на території цієї установи, за яку він отримував фіксовану заробітну плату, яка не залежала від обєму і характеру роботи, а залежала від кількості днів, відпрацьованих протягом місяця. Крім того, зазначає, що в самій цивільно-правовій угоді відповідачем вжиті терміни, які характерні для трудового договору. Позивач вважає, що за змістом укладеної з відповідачем цивільно-правової угоди та характером виконуваної за її умовами роботи між ним та відповідачем, як сторонами цієї угоди, фактично склались трудові відносини, оскільки його волевиявлення було спрямоване на укладення саме трудового договору, а відповідач визначив йому умови праці відповідно до трудового законодавства, що, на його думку, свідчило про удаваність цивільно-правової угоди з метою приховати трудовий договір. У звязку з цим, вважає, що на нього, як на працівника за трудовим договором, поширюються усі передбачені чинним законодавством гарантії оплати праці та збереження місця роботи на весь період виконання ним військових обовязків під час мобілізації.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 25.12.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2 , просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального праваі ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог. Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки предмету, меті та умовам укладеної між ним та відповідачем цивільно-правової угоди, а тому дійшов неправильного висновку про відсутність між ними трудових відносин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що 01.11.2013 року, 30.12.2013 року, 27.06.2014 року, 30.09.2014 року, 31.12.2014 року, 31.03.2015 року між відповідачем, як замовником, та позивачем, як виконавцем, укладались цивільно-правові угоди, предметом яких було виконання позивачем роботи сторожа Миколаївської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління (ОДПІ ГУ) Міндоходів (пізніше -Державної фіскальної служби (ДФС)) у Львівській області на певний строк (а.с.6-11).
Так, зокрема, за умовами останньої цивільно-правової угоди, укладеної між сторонами 31.03.2015 року (а.с.11), яка є предметом даного спору, позивач ОСОБА_2 був прийнятий на виконання роботи сторожа Миколаївської ОДПІ ГУ ДФС у Львівській області строком з 01.04.2015 до 30.06.2015 року, за яку замовник зобов`язувався сплатити виконавцеві винагороду у розмірі 1400 гривень на місяць на підставі акту виконаних робіт, за вирахуванням з цієї суми обов`язкових платежів та зборів (2,6% єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування, 15% податку з доходів фізичних осіб та 1,5% військового збору).
Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 13.05.2015 року №316, позивач ОСОБА_2 на виконання Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14.01.2015 року №15/2015 був призваний по частковій мобілізації в Збройні Сили України для проходження військової служби у військову частину НОМЕР_1 с.Старичі 12.05.2015 року (а.с.15).

Повідомлення аналогічного змісту було скеровано 13.05.2015 року на адресу керівника ДПІ в Миколаївському районі (а.с.17). Крім того, в цьому повідомленні було доведено до відома керівника названої установи норми ст.119 КЗпП України та ст.39 Закону України «Про військовий обовязок і військову службу» про забезпечення виконання вимог закону щодо збереження за призовником протягом одного року місця роботи (посади) та середнього місячного заробітку.

Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно положень ст.24 КЗпП України, трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Водночас, в окремих випадках робота може виконуватись не на підставі трудового договору, а з інших юридичних підстав. Зокрема, можливе виконання роботи на підставі цивільно-правового договору.

Відповідно до ст.626 ЦК України, цивільно-правовий договір це домовленість двох або більше сторін, спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Виходячи зі змісту вказаних вище норм, основним критерієм відмінності між трудовим договором та цивільно-правовим договором є те, що цивільно-правовий договір укладається заради досягнення результатів праці, а трудовий договір регулює сам процес праці.

Тобто, предметом трудового договору є праця людини, а предметом цивільно-правових відносин результат такої праці.

Таким чином, якщо фізична особа взяла на себе обовязок виконати роботу і передати замовнику результат роботи (наприклад, договір підряду) це цивільно-правовий договір, а якщо ж громадянин виконує роботи під керівництвом іншої сторони, що прийняла на себе обовязок організувати працю, одержала право давати вказівки щодо послідовності проведення робіт це трудовий договір.

Однак, законом не заборонено укласти цивільно-правовий договір, за яким ніякий результат праці замовнику передаватись не буде, оскільки послуга, що робиться за таким договором, невіддільна від самого процесу її надання (наприклад, послуга щодо охорони обєкта або особистої охорони).

Оскільки грані між цивільно-правовим і трудовим договорами нерідко стираються, то їх слід розрізняти також за формально-юридичною ознакою, а саме: про прийняття працівника на роботу за трудовим договором видається наказ; працівник за трудовим договором може бути прийнятий лише на посаду, яка включена до штату підприємства, установи, організації, і для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; при укладенні трудового договору працівник підлягає внутрішньому трудовому розпорядку роботодавця, за порушення правил якого працівника може бути піддано встановленому трудовим законодавством дисциплінарному стягненню; працівник за трудовим договором має встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо, забезпечення яких є обовязком роботодавця, - чого немає при укладенні цивільно-правового договору, за порушення умов якого настає цивільно-правова відповідальність, визначена договором або законом. Крім того, у трудовій книжці не робиться запис про виконання роботи за цивільно-правовими договорами. Водночас, відповідно до п. «а» ч.3 ст.56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків зараховується до стажу роботи, що дає право на трудову пенсію.

Таким чином, цивільно-правовий договір це угода між організацією (підприємством, установою тощо) і громадянином на виконання останнім певної роботи, предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Враховуючи те, що за укладеною між сторонами цивільно-правовою угодою позивач лише зобовязувався за обумовлену сторонами винагороду виконувати для названої установи індивідуально визначену роботу надання послуг з охорони території та адмінбудинку, що належить відповідачеві, забезпечення порядку на цих обєктах, на нього не було покладено обовязку дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку цієї установи та не передбачено відповідальності за порушення трудової дисципліни, виконання обумовленої угодою роботи (обовязків сторожа) не включене до штатного розпису установи (а.с.33-43), цією угодою не було передбачено для позивача жодних пільг, компенсацій та гарантій, встановлених трудовим законодавством, а результати його праці фіксувались в актах приймання виконаних робіт (а.с.44-61), на підставі яких йому проводилась оплата праці, з відрахуванням обовязкових платежів та зборів, що характерні для цивільно-правових угод (а.с.27), - підстав для висновку про наявність між сторонами трудових відносин немає.

Посилання сторони позивача в обґрунтування виникнення між сторонами трудових відносин на те, що свої обовязки позивач виконував на території установи, де мав робоче місце, та відповідно до графіку чергувань, є безпідставними, оскільки, як уже зазначалось вище, за своїм характером виконувана позивачем робота щодо надання відповідачеві послуги з охорони належних йому обєктів (робота сторожа) є невіддільною від самого процесу її надання, а тому обовязки виконавця цієї послуги не могли виконуватись поза межами території охоронюваних обєктів. Визначення в угоді режиму роботи позивача відповідно до графіку чергування було обумовлено тим, що відповідач отримував послуги декількох сторожів (на підставі цивільно-правових угод), а не тільки позивача.

Доводи сторони позивача про те, що відповідач повідомлявся військовим комісаріатом про обовязковість дотримання гарантій по збереженню його заробітку та робочого місця на період мобілізації, за наведених вище мотивів є теж безпідставними, оскільки, назване вище повідомлення військомату не може бути правовою підставою для підтвердження існування між сторонами трудових, а не цивільно-правових відносин. Крім того, як повідомила представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду, офіційного запиту щодо умов праці позивача з військомату до названої установи не надходило.

З урахуванням встановлених обставин та характеру спірних правовідносин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позивачем вимог у даній справі.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 25 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.
Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.