АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 674/1909/14-ц
Провадження № 22-ц/792/1463/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Костенка А.М.,

суддів: Грох Л.М., Пастощука М.М.,

секретар Гриньова А.М.

з участю : позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 674/1909/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Пенсійного фонду України в Дунаєвецькому районі Хмельницької області, Дунаєвецька обєднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Хмельницькій області про оформлення трудових відносин у разі виконання роботи без укладення трудового договору та встановлення періоду такої роботи, стягнення компенсації за невикористану відпустку, внесення запису до трудової книжки та стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з апеляційними скаргами, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1, звертаючись до суду з позовом, вказувала, що з 14 жовтня 2005 року працювала продавцем у приватного підприємця ОСОБА_5 в магазині "Добряна" по вул. Фрунзе, в м. Дунаївцях. Того ж, дня між ОСОБА_1 та ОСОБА_5Є, було укладено трудовий договір про безстрокову роботу в якості продавця, трудовий договір мав бути в той же день зареєстрований в Дунаєвецькому РЦЗ. Трудову книжку ОСОБА_1 передала ОСОБА_5, в якій зроблено відповідний запис "Прийнята на роботу за трудовим договором від 14 жовтня 2005 року, зареєстрованим

Дунаєвецьким РЦЗ". Трудовий договір було укладено з дотриманням норм трудового законодавства. ОСОБА_1 приступила до виконання трудових обов'язків з 14 жовтня 2005 року до 04 листопада 2014 року, коли була звільнення з роботи за п. 1, ст. 36, КЗпП України. за згодою сторін. Під час звільнення ОСОБА_5 повідомив ОСОБА_1, проте, що він не буде вказувати в трудовій книжці, що вона працювала весь час на протязі більше дев'яти років, а вкаже лише про роботу з 23 березня 2010 року до дня звільнення, тобто до 04 листопада 2014 року. З даним рішенням ОСОБА_1 не погодилася, оскільки порушено її трудові права, на що відповідач зазначив, що в такому випадку він ________________________________________________________________________________

Головуюча у першій інстанції ОСОБА_6. Провадження № 22-ц/792/1463/16

Доповідач Костенко А.М. Категорія № 53

взагалі не буде вносити ніякі записи в трудову книжку та повернув її лише із записом про прийняття на роботу без запису про звільнення. Також за весь час роботи позивач жодного разу не отримувала відпустки, а тому має право на отримання грошової компенсації за невикористану відпустку. Крім того,

роботодавець ОСОБА_5 здійснював відрахування страхових внесків із заробітної плати до ПФ України щомісячно з січня 2007 року до вересня 2014 року включно, а сплату податку з нарахованої заробітної плати здійснював поквартально з 2011 року по другий квартал 2014 року включно. Так як сплата обов'язкових платежів роботодавцем впливає на її трудовий стаж, соціальні гарантії та пенсійне забезпечення, позивач змушенна була звернутися до суду з цими вимогами. Крім того, ОСОБА_5 має відшкодувати їй моральну шкоду, яка полягає в грубому порушення її трудових прав, оскільки на протязі тривалого часу не вносив обов'язкові платежі на пенсійне, соціальне страхування з її заробітної плати, що в свою чергу не надає ОСОБА_1 права на отримання пенсії, соціальних виплат та ін. В наслідок цього погіршився стан її здоров'я, який спричинений психологічною травмою, нервовим потрясінням.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року вказаний позов задоволено частково. Вирішено вважати укладеними трудові відносини ОСОБА_1 в період з 14 жовтня 2005 року по 04 листопада 2014 року із приватним підприємцем ОСОБА_5Є, зобов'язано ОСОБА_5 сплатити страхові внески до ПФ України за період роботи ОСОБА_1 з 14 жовтня 2005 року по 01 січня 2007 року та в ДПІ за періоди з 14 жовтня 2005 року по 01 січня 2007 року, внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення з роботи в якості продавця з 04 листопада 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 000 грн.. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить скасувати вказане рішення суду в частині відмови в задоволені позову про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку та стягнення моральної шкоди з ухваленням в цій частині нового рішення яким повністю задовольнити її позовні вимоги. Зазначає, що судом першої інстанції було залишено без уваги ту обставину, що вона працювала на відповідача в періоди з 14 жовтня 2005 року по 04 листопада 2014 року, а тому заслуговує на компенсацію за невикористану відпустку. Суд першої інстанції прийняв до уваги, як доказ надані ОСОБА_5 графіки надання відпусток за 2011-2014 роки, нарахування суми щорічної відпустки, відомості нарахування та виплати заробітної плати табелі обліку робочого часу, нарахування компенсації за невикористану відпустку за період з 01 вересня 2014 року по 30 жовтня 2014 рок, які ОСОБА_1 бачила вперше, а підпис взагалі не її. Крім того, судом першої інстанції стягнута досить незначна сума компенсації за спричинені їй ОСОБА_5 моральні страждання, внаслідок порушення її трудових прав. Оскільки послався на розумність, виваженість та справедливість.

Не погоджуючись із рішенням суду ОСОБА_5, просить скасувати вказане рішення суду та постановити нове, яким відмовити в задоволені позову, посилається на порушення норм матеріального права. Вказував, що трудовий договір із ОСОБА_1, не укладав, підпис на договорі не ставив, договір не реєструвався в Дунаєвецькому РЦЗ. Судом першої інстанції не було надано оцінки наявній в матеріалах справи постанові про закриття кримінального провадження за його заявою про те, що він не підписував із ОСОБА_1 14 жовтня 2005 року трудовий договір, не робив ніяких записів в її трудовій книжці. Безпідставно було взято до уваги покази свідка ОСОБА_7 трудовий договір із якою було укладено лише 23 березня 2010 року. Крім того, суд першої інстанції безпідставно зобов'язав його внести запис в трудову книжку ОСОБА_1 про звільнення її з роботи з 04 листопада 2014 року, так як він ніколи не відмовлявся внести запис про звільнення, а зазначав, що запис від 14 жовтня 2005 року був внесений не ним, а іншою особою. Тому відсутні підстави для задоволення позову щодо стягнення моральної шкоди, оскільки він ніяким чином не порушив її законні права.

Апеляційна скарга ОСОБА_8 підлягає відхиленню а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині з ухваленням нового рішення в цій частині з наступних підстав.

Відповідно до п. п. 1, 3, 4, ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так судом встановлено, що 14 жовтня 2005 р. між позивачем та відповідачем було укладено трудовий договір в письмовій формі, який підписано сторонами та скріплено печаткою приватного підприємця ОСОБА_5, який використовує найману працю.

Відповідно до умов укладеного трудового договору ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавця, а сам договір є безстроковим. За умовами договору ОСОБА_5 зобов'язується оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної зарплати на місяць.

Пунктом 12 вищевказаного договору визначено, що працівники, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню. Сплата страхових внесків проводиться у розмірах і порядку, визначених законодавством.

Після укладення даного трудового договору між сторонами в трудову книжку серії АА №141232, яка заповнена 08.01.1991 р. і видана ОСОБА_1, внесені відомості її прийняття 14.10.2005 р. на роботу продавцем «за трудовим договором від 14.10.2005 р. Даний запис скріплено печаткою приватного підприємця ОСОБА_5

20 березня 2010 року між сторонами було укладено новий трудовий договір в письмовій формі, який підписано сторонами та скріплено печаткою приватного підприємця ОСОБА_5, за умовами якого ОСОБА_1 була прийнята на посаду продавця продовольчих товарів у приватного підприємця ОСОБА_5.

На вказаній посаді приватного підприємця ОСОБА_5 ОСОБА_1 працювала до 4 листопада 2014 року, коли була звільнена з роботи за згодою сторін, однак відповідач не вніс до трудової книжки запис про її звільнення з роботи.

Як вбачається з індивідуальних відомостей про застраховану особу, наданих Пенсійним фондом України, у позивача за період з 14.10.2005 р. по 01.01.2007 р. відсутні дані про її заробітну плату та про відрахування для пенсії, а також відсутні відрахування до Дунаєвецької об'єднаної державної податкової інспекції за період з 14.10.2005 р. до 01.01.2011 р.

Як передбачено п. 2 Порядку № 260 укладений у письмовій формі трудовий договір між працівником і фізичною особою у трьох примірниках фізична особа повинна була подати на реєстрацію до державної служби зайнятості за місцем свого проживання у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи.

З відміток на трудовому договорі вбачається, що він не був поданий відповідачем на реєстрацію до державної служби зайнятості, що є порушенням норм чинного законодавства. Тобто фактично підприємець не узаконив трудові відносини зі своїм найманим працівником.

Крім цього, у відповідності до вимог чинного законодавства тривалість щорічної відпустки ОСОБА_1 складала 24 календарних дні.

При цьому, за період роботи з 14 жовтня 2005 року по з 14 жовтня 2006 року, з 14 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2007 року, з 14 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2010 року позивач ОСОБА_1 у відпустці не перебувала.

Вказані обставини підтверджуються трудовим договором між сторонами від 14 жовтня 2005 року, трудовою книжкою позивача, особової справи безробітних громадян за 2005 рік, яка була оглянута судом, на 26 сторінці якої є корінець про направлення на працевлаштування 17.10.2005 р. №0008001 ОСОБА_1 продавцем до приватного підприємця ОСОБА_5, на якому є підпис та печатка підприємця, довідок про доходи, які видавалися приватним підприємцем ОСОБА_5 позивачу для пред'явлення до органів соціального захисту населення для оформлення субсидії, особовою медичною книжкою, яка видана відповідачем 17.02.2005 р. про проходження позивачем медичного огляду як продавець є печатка і підпис відповідача, зазначено місце роботи магазин «Добряна» приватного підприємця ОСОБА_5, поясненнями свідків ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які підтвердили, що позивач працювала у відповідача продавцем в магазині «Добряна» м. Дунаївці з жовтня 2005 року.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач з січня 2007 року сплачував до Пенсійного Фонду України страхові внески з заробітної плати ОСОБА_1, хоча за його поясненнями письмовий трудовий договір з позивачем він уклав лише в 2010 році, що теж свідчить про наявність трудових відносин між сторонами ще з 2005 року на підставі трудового договору від 14 жовтня 2005 року .

Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні трудового договору з фізичною особою. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування ЄСВ про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно ч. 2 ст. 24 КЗпП України при укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.92 року укладання трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота проводилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, оцінивши, досліджені докази в їх сукупності дійшов правильного висновку про перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем як найманого працівника з 14 жовтня 2005 по 4 листопада 2014 року, зобовязавши відповідача сплатити страхові внески до Пенсійного Фонду України та в Державну податкову інспекцію і внести запис в трудову книжку ОСОБА_1 про звільнення з роботи в якості продавця з 04 листопада 2014 року.

Доводи апеляційної скарги відповідача, що трудовий договір із ОСОБА_1 він не укладав, підпис на договорі не ставив, договір не реєструвався в Дунаєвецькому РЦЗ, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження за його заявою про підробку документів, а покази свідків є необєктивними та упередженими, і він ніколи не відмовлявся внести запис про звільнення позивача в її трудову книжку слід відхилити.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Як видно з постанови про закриття кримінального провадження від 19 лютого 2016 року за заявою ОСОБА_5 про підробку невідомими особами запису в трудовій книжці позивача та підпису від його імені в трудовому договорі з позивачем від 14 жовтня 2005 року слідчий дійшов висновку, що вказані документи не є предметом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Під час даного кримінального провадження судової почеркознавчої експертизи не проводилось та фактично не перевірялось питання чи виконані підписи в даних документах ОСОБА_5 чи іншою особою.

В ході розгляду цивільної справи ОСОБА_5Є клопотань про призначення відповідної експертизи в рамках даної цивільної справи не заявляв, інших доказів в обгрунтування своїх тверджень, що він не підписував трудовий договір від 14 жовтня 2005 року та не робив записів в трудовій книжці позивача і не ставив печатку до суду не надав, не здобуті такі докази і судом.

При цьому, такі твердження апелянта спростовуються сукупністю інших доказів, в тому числі і показами свідків, які узгоджуються між собою та письмовими документами. Відсутність запису в трудовій книжці позивача про її звільнення свідчить про невиконання роботодавцем свого обовязку щодо здійснення запису про звільнення з роботи в день такого звільнення.

В той же час, відмовляючи в позовних вимогах позивача про стягнення компенсації за невикористану відпустку суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела своїх вимог в цій частині.

Однак з таким висновком суду в повній мірі погодитись не можна.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

У відповідності до ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Ст. 83 Кодексу Законів про працю України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Враховуючи зазначене, якщо працівник з якихось причин не скористався своїм правом на щорічну відпустку за кілька попередніх років (у т. ч. і за 2, 3, 4 чи більше років), він має право використати їх, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток, визначених пунктом 1 частини першої ст. 4 Закону України "Про відпустки". Законодавством не передбачено терміну давності, після якого працівник втрачає право на щорічні відпустки, воно не містить заборони надавати щорічні відпустки у разі їх невикористання.

П. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 24.12.1999 р, № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" розяснено, що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Нормами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень

Як вбачається з аналізу норм Закону України «Про відпустки» відповідно до п. 1 ст. 4 Закону щорічна відпустка ОСОБА_1 мала тривалість 24 календарних дні.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції відповідач надав до суду табелі обліку робочого часу, відомості нарахування заробітної плати за лютий 2008 року, квітень 2009 року, травень 2011 року, червень 2012 року, липень 2013 року, серпень 2014 року, графіки надання відпусток працівникам за 2011-2014 роки, згідно яких під час роботи у приватного підприємця ОСОБА_5Є ОСОБА_1 за відпрацьований період у 2008, 2009, 2011-2014 роках використала своє права на відпустку та перебувала у відпустці, визначений законом термін.

Однак, жодних доказів того, що позивач за відпрацьований період з 14 жовтня 2005 року по з 14 жовтня 2006 року, з 14 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2007 року, з 14 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2010 рокувикористала своє право на відпустку та перебувала у даний період у відпустці по 24 дні щорічно, відповідач до суду не надав, хоча обовязок доказування цієї обставини покладено саме на нього.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що загальна тривалість невикористаної відпустки ОСОБА_1 за відпрацьований період з 14 жовтня 2005 року по з 14 жовтня 2006 року, з 14 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2007 року, з 14 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2010 рокускладає 72 календарних дні.

При цьому, ОСОБА_1 при звільненні не було виплачено грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за вказаний тривалістю 72 календарних дні.

П. 7 Постанови Кабінету Міністрів України, від 08.02.1995 р. № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" нарахування компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Як вбачається з матеріалів справи заробітна плата позивача за останні 12 місяців перед звільненням складала в загальній сумі 15 500 грн., а середньоденний заробіток відповідно 43,79 грн. ( 15500:354).

Отже, розмір грошової компенсації за невикористані дні відпусток складає відповідно 3152 грн. 88 коп. (43,79х72).

З врахуванням викладених обставин справи та норм чинного законодавства слід прийти до висновку, що при звільненні ОСОБА_1 приватний підприємець ОСОБА_5 мав виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки за відпрацьований період з 14 жовтня 2005 року по 14 жовтня 2006 року, з 14 жовтня 2006 року по 14 жовтня 2007 року, з 14 жовтня 2009 року по 14 жовтня 2010 рокутривалістю 72 календарних дні, в розмірі 3152 грн. 88 коп., однак вказана компенсація їй виплачена не була.

З цих підстав рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові про стягнення компенсації за невикористану відпустку підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнути з відповідача на користь позивача грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток в сумі 3152 грн. 88 коп., з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обовязкових платежів.

При цьому, з відповідача згідно ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволених позовних вимог майнового характеру підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у розмірі 183 грн..

Доводи апелянта ОСОБА_1, що суд безпідставно взяв до уваги, надані відповідачем документи про перебування її у відпустці в вищевказані періоди слід відхилити.

Так як вбачається з постави про закриття кримінального провадження від 19 лютого 2016 року за заявою ОСОБА_1 про підробку ОСОБА_5 документів щодо її перебування у відпустці слідчий закрив кримінальне провадження з підстав відсутності в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України. Отже не доведено в межах кримінального провадження про підробку відповідачем вищевказаних документів про перебування позивача у відпустці в зазначені періоди.

Інших доказів в спростування тверджень відповідача та достовірності поданих ним документам позивачем до суду надано не було, не здобуті такі докази і судом.

Крім того, слід відхилити і твердження апелянта, що судом першої інстанції стягнута досить незначна сума компенсації за спричинені їй ОСОБА_5 моральні страждання, внаслідок порушення її трудових прав.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно 1167 ч. 1 ЦК України моральна шкода завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У відповідності до розяснень Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином з врахування порушення законних прав позивача внаслідок невиплати належних йому грошових коштів при звільненні, оспорення відповідачем часу, з якого позивач перебувала з ним в трудових відносинах, невиконання відповідачем свого обовязку щодо внесення запису в трудову книжку працівника про його звільнення, моральних страждань, і додаткових зусиль для організації свого життя колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно визначив розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню в сумі 1000 грн.

В апеляційній скарзі апелянтом не наведено вагомих аргументів щодо необґрунтованості рішення суду в цій частині та необхідності збільшення розміру відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 30 травня 2016 року в частині відмови в позові про стягнення компенсації за невикористану відпустку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення :

Стягнути з приватного підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані нею дні щорічних відпусток в сумі 3152 грн. 88 коп., з яких необхідно провести утримання податку з доходу фізичних осіб й інших обовязкових платежів.

В решті позову в цій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_5 в дохід держави судовий збір в сумі 183 грн..

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) А.М. Костенко

Суддя (підпис) Л.М. Грох

Суддя (підпис) М.М. Пастощук

Згідно з оригіналом : Суддя А.М. Костенко