Справа № 372/363/16-ц Головуючий у І інстанції Болобан В. Г.
Провадження № 22-ц/780/4951/16 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 22 26.10.2016
УХВАЛА

Іменем України

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді: Приходька К.П.,

суддів: Верланова С.М., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря: Дрозда Р.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 про визнання договору оренди дійсним,-

встановила:

у лютому 2016 року ОСОБА_2 звернувся до Обухівського районного суду Київської області з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 18 серпня 2014 року від імені позивача нібито був укладений договір оренди із ОСОБА_3, за умовами якого позивачу передано та надано право проживати в житловому будинку по АДРЕСА_1, який належить на праві власності відповідачу.

Позивач вказував, що ці обставини не відповідають дійсності та внаслідок шахрайських дій з боку відповідача, йому незаконно нараховано орендну плату.

Просив визнати недійсним договір оренди від 18.08.2014 року житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений від імені ОСОБА_2 із ОСОБА_3

В свою чергу 03 березня 2016 року ОСОБА_3 подав зустрічний позов до ОСОБА_2 про визнання договору оренди дійсним, в якому зазначив, що йому на праві власності, на підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 листопада 2008 року та договору міни частин житлових будинків від 02.11.2009 року належить житловий будинок загальною площею 727,9м.кв., розташований в АДРЕСА_1. 18.08.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди об'єкту нерухомості (будинку).

У вказаному будинку відповідач проживав з сім'єю до 04 вересня 2015 року (до моменту виселення за рішенням Обухівського районного суду Київської області).

Просив визнати договір оренди належного йому на праві власності житлового будинку загальною площею 727,9м.кв. розташованого в АДРЕСА_1 укладеного 18 серпня 2014 року між ним та ОСОБА_2, дійсним.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року в задоволенні первісного та зустрічного позовів було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необґрунтованість, таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що в рішенні першої інстанції обставини справи не досліджені, а також не відповідають дійсності та є шахрайськими діями з боку ОСОБА_3 наслідком чого стало незаконне нарахування апелянту орендної плати.

Апелянт, зазначив, що з договору оренди, що став наслідком спору, місячна орендна плата становила 11 000 дол. США, а загальна 132 000 дол. США. У гривневому еквіваленті на серпень 2014 рік (курс НБУ 1 дол. США = 13,15 грн.) загальна вартість договору становила близько 1 735 800,00 грн.

Таким чином, форма вказаного договору оренди є обов'язково письмовою.

Крім того, апелянт стверджує, що на останній сторінці договору з боку орендаря проставлений невідомим підпис без прізвища та ініціалів, також при звичайному погляді вбачається, що це не підпис ОСОБА_2

Також, апелянт, вказує на те, що він не підписував договір оренди та не уповноважував жодну особу в тому числі і ОСОБА_4 на укладення договору оренди житлового будинку АДРЕСА_1 із ОСОБА_3

Крім того, факту, що ОСОБА_2 не укладав договір оренди, також не існує доказів того, що ОСОБА_2 заселявся та мешкав в будинку АДРЕСА_1

Просив скасувати рішення Обухівського районногосуду Київської області від 23 червня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним договір оренди від 18 серпня 2014 року житлового будинку по АДРЕСА_1 укладений від імені ОСОБА_2 із ОСОБА_3

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок загальною площею 727,9 кв. м. АДРЕСА_1

18 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди об'єкту нерухомості (будинку), за умовами якого орендодавець ОСОБА_3 зобов'язувався передати орендареві ОСОБА_2 у строкове володіння та користування, а орендар зобов'язується прийняти у строкове володіння, користування житловий будинок загальною площею 727,9кв.м. по АДРЕСА_1 що підтверджується договором оренди.

Згідно із рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 червня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про розірвання договору оренди, стягнення коштів, виселення, зобов'язання вчинити певні дії, розірвано договір оренди об'єкту нерухомості (будинку) - житлового будинку загальною площею 727,9кв.м. по АДРЕСА_1, укладений 18 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість по договору оренди об'єкту нерухомості (будинку) від 18 серпня 2014 року у розмірі 1 511 202 гривні.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 11 січня 2016 року рішенняОбухівського районного суду Київської області від 25 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про розірвання договору оренди, стягнення коштів, виселення, зобов'язання вчинити певні дії, у частині розподілу судових витрат, скасовано і ухвалено з цього приводу нове рішення. У решті рішення залишено без змін.

Крім того, було встановлено, що даний договір оренди дійсно укладався сторонами, а у відповідача виникла заборгованість по орендним платежам. Згодом цей договір судовим рішенням, яке набрало законної сили, був розірваний, а заборгованість визнана такою, що має бути стягнута із ОСОБА_2

Таким чином, з 11 січня 2016 року орендні (договірні) відносини між ОСОБА_3 та ОСОБА_2були припинені в судовому порядку.

Ухвалюючи рішення про відмову з задоволенні первісного та зустрічного позовів, суд першої інстанції виходив із того, що укладений між сторонами договір оренди об'єкту нерухомості (будинку) що було розірвано судовим рішенням (а цим же судовим рішенням договір був визнаний укладеним між сторонами), суд першої інстанції прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог за первісним позовом, оскільки вже є законне судове рішення, яким договір оренди від 18.04.2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, є розірваний.

З цих же підстав суд першої інстанції вважав позовні вимоги за зустрічною позовною заявою також необґрунтованими, оскільки у визнанні такого договору взагалі немає сенсу, а такий позов є лише захисною реакцією відповідача.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно із ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Законним і обґрунтованим відповідно до ст.213 ЦПК України є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Тому, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, відповідно до ст.303 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Висновки суду відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Обухівського районного суду Київської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді