У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Парінової І.К.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю фірми «Консоль ЛТД», комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», комунального підприємства «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», департаменту будівництва та житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, треті особи: Одинадцята київська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання правочинів недійсними, скасування свідоцтва про право власності та державної реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна, виключення нерухомого майна зі спадкової маси, визнання об'єкту нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації, за касаційною скаргою Хіневич Ольги Вікторівни, яка діє від імені комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», на рішення апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2009 ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що з 9 грудня 1995 року перебула із ОСОБА_4 в зареєстрованому шлюбі. 7 травня 2009 року відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2002 року про розірвання шлюбу. 21 липня 2003 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_4 укладено договір про спільну діяльність по дольовій участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку № 1588/321-93 (р), згідно якого останній зобов'язувався внести грошовий внесок у розмірі, що еквівалентно 111 590 доларів США, з 23 липня 2003 року по 23 жовтня 2004 року. 20 січня 2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору від 21 липня 2003 року № 1588/321-93 (р), згідно якої змінено преамбулу договору та зазначено пайщиком ОСОБА_6 Посилаючись на те, що на укладення додаткової угоди вона згоди не давала, а померла мати ОСОБА_4 - ОСОБА_7 угоди від 21 липня 2003 року № 1588/321-93 (р) не укладала, юридично не набула прав та обов'язків за цим договором, тому не мала прав на отримання правовстановлюючих документів на квартиру, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано недійсною додаткову угоду від 20 січня 2005 року № 1 до договору від 21 липня 2003 року № 1588/321-93 (р) про спільну діяльність по дольовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку, укладену між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД», ОСОБА_4 і ОСОБА_6 Визнано недійсним договір від 21 липня 2003 року № 1588/321-93 про спільну діяльність по дольовій участі в будівництві багатоквартирного житлового будинку, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_6 Визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 14 березня 2011 року на підставі наказу від 2 березня 2011 року № 271-С/КІ серія САЕ № 336536 на ім'я ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1. Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на зазначену квартиру. Виключено вказану квартиру зі спадкової маси по спадковій справі № 254/12, відкритій Одинадцятою Київською державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_6 Визнано зазначену квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Хіневич О.В., яка діє від імені комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що з 9 грудня 1995 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2002 року.

21 липня 2003 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_4 укладено договір про спільну діяльність по дольовій участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку № 1588/321-93 (р), з метою придбання квартири для проживання сім'ї, за умовами якого останній зобов'язувався внести грошовий внесок у розмірі, що еквівалентно 111 590 доларів США, з 23 липня 2003 року по 23 жовтня 2004 року.

20 січня 2005 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду до договору від 21 липня 2003 року № 1588/321-93 (р), згідно якої змінено преамбулу договору та зазначено пайщиком ОСОБА_6

Всі кошти за договором від 21 липня 2003 року було внесено ОСОБА_4 трьома платежами: 22 липня 2003 року, 20 серпня 2003 року і 14 січня 2005 року, тобто в період шлюбу і до укладення додаткової угоди, що підтверджується оперативним звітом від 9 квітня 2010 року - актом звірки паю за договором № 1588/321-93 (р) від 21 липня 2003 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України майно нажите (набуте) подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважних причин самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка 20 липня 2012 року змінила прізвище на «ОСОБА_3» (а. с. 220 т. 4) було розірвано рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2002 року (а. с. 23 т. 1).

Відповідно до ст. 44 КпШС України шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадського стану.

Реєстрацію розірвання шлюбу в органі реєстрації актів громадського стану проведено 7 травня 2009 року (а. с. 186, 187-190, 191-192, 193-194 т. 2).

Враховуючи те, що договір про спільну діяльність по дольовій участі в будівництві багатоквартирного жилого будинку № 1588/321-93 (р) був укладений ОСОБА_4 в період шлюбу і до його припинення, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що на його підставі виникли права та обов'язки для подружжя.

Дані про те, що цей договір було укладено під час роздільного проживання подружжя при фактичному припинені шлюбу (ст. 28 КпШС України, ст. 57 СК України) в матеріалах справи відсутні і ОСОБА_4 на такі обставини не посилався.

Те, що після розірвання шлюбу сторони підтримували сімейні стосунки підтверджується народженням у них ІНФОРМАЦІЯ_1 році сина ОСОБА_9 (а. с. 25 т. 1).

Крім того, у запереченнях на доповнення до позовної заяви відповідач зазначав, що кошти, які були розміщені на депозитних рахунках у ВАТ «Родовід банк», знімались ним, у т. ч. і після розірвання шлюбу рішенням суду, за взаємною згодою обох подружжя і були витрачені на потреби сім'ї (а. с. 59-60, т. 2).

Згідно із ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

ОСОБА_3 заперечувала ту обставину, що ОСОБА_4 погоджував із нею свої дії щодо укладення додаткової угоди від 20 січня 2005 року про переведення прав пайщика за договором від 21 липня 2003 року № 1588/321-93 (р) на ОСОБА_6 і в матеріалах справи відсутні докази про це, як і письмова згода позивача на її укладення, необхідність якої викликана тим, що угода стосувалась цінного майна.

Згідно ст. 48 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

За договором про сумісну діяльність сторони зобов'язуються сумісно діяти для досягнення спільної господарської мети (ст. 430 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року).

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_6 договору про спільну діяльність по дольовій участі в будівництві багатоквартирного жилого будинку від 21 липня 2003 року в цей день не укладала, а письмової згоди дружини ОСОБА_4 на укладення додаткової угоди від 20 січня 2005 року до договору від 21 липня 2003 року, укладеного між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД», не було.

Про те, що ОСОБА_6 угода про спільну діяльність по дольовій участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку № 1588/321-93 (р) від 21 липня 2003 року з товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» не укладалась свідчить те, що в цей же день і під цим же номером було укладено таку угоду між останнім і ОСОБА_4, а 20 січня 2005 року до цієї угоди укладено додаткову угоду за якою змінено преамбулу вказаної угоди і пайщиком за нею визнано ОСОБА_6

У випадку уладення ОСОБА_6 угоди від 21 липня 2003 року потреби для внесення змін до угоди, укладеної між товариством і ОСОБА_4, не було.

Враховуючи наведене, зазначені обставини є підставою для визнання вказаних правочинів недійсними на підставі ст. 48, ст. 430 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року та ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. 65 СК України.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Саме по собі не зазначення ст. ст. 48, 403 ЦК України, як правових підстав для визнання недійсною угоди від 21 липня 2003 року про спільну діяльність по дольовій участі у будівництві багатоквартирного житлового будинку, укладеної між товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Консоль ЛТД» і ОСОБА_6, не може тягти за собою скасування рішення апеляційного суду.

Викладені в оскаржуваному рішенні висновки відповідають фактичним обставинам, встановленим відповідно до поданих сторонами доказів, і ґрунтуються на нормах матеріального права. Порушень норм процесуального законодавства при проведенні оцінки доказів не встановлено.

Доводи касаційної скарги про те, що заявнику не було відомо про слухання справи в апеляційному суді підлягають відхиленню, оскільки з матеріалів справи вбачається, що рекомендований лист з повідомленням про розгляд справи та копію апеляційної скарги ОСОБА_3 було вручено останньому 4 вересня 2014 року. Будь-яких заперечень на вказану апеляційну скаргу від комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс» не надходило, останнім на запит апеляційного суду подавались документи, необхідні для розгляду справи по суті (а. с. 212, 219, 223 т. 4).

Виходячи з наведеного та положень ст. 335 ЦПК України про те, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень і задоволення касаційної скарги.

За таких обставин колегія суддів відхиляє касаційну скаргу і залишає без змін рішення апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ухвалила:

Касаційну скаргу Хіневич Ольги Вікторівни, яка діє від імені комунального підприємства з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-Сервіс», відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук І.К. Парінова