Справа № 463/4698/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/1586/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Павлишина О.Ф., Приколоти Т.І.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення коштів,-

встановила:

В жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів, з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просив стягнути з відповідача 400,00 доларів США, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ становить 8630,04 грн. та 2000,00 грн., разом 10630,04 грн., а також судові витрати по справі (а.с. 92-94).

Вимоги обгрнутовує тим, що його матір ОСОБА_6 та відповідач є співвласниками житлового будинку № 102 по вул. І.Франка в м. Винники. На початку жовтня 2013 року до нього звернулася відповідач, запропонувала свою допомогу в приватизації земельної ділянки, що перебувала у спільному з його мамою користуванні. Оскільки він проживає на території іншого населеного пункту та займатися вказаними питаннями не може, дав свою згоду та передав відповідачу грошові кошти в сумі 400 доларів США, про що складено розписку. В подальшому, 05.12.2013 року на пропозицію відповідача він їй передав ще 2000 грн. для узаконення самочинного будівництва прибудови до будинковолодіння його матері, про що знову складено розписку. Однак, відповідач взятих на себе зобов'язань не виконала, земельну ділянку не приватизувала, самочинне будівництво не узаконила. Він звертався до неї про повернення належних йому грошових коштів, однак відповідач йому відмовила, у зв'язку із чим просив позов задовольнити.

Справа розглядалася судами неодноразово, і оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (персональний ідентифікаційний номер 4) кошти в сумі 9880,04 грн.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_5 (персональний ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (персональний ідентифікаційний номер 4) понесені позивачем судові витрати - судовий збір в розмірі 487,20 грн.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_5, з оскаржуваним рішенням не погоджується та вважає, що таке підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції встановивши, що між сторонами фактично існували регламентовані нормами договору доручення договірні відносини, застосував до спірних правовідносин ст. 1212 ЦК України, що є недопустимим в контексті правового висновку Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс-14.

Вона зупиняла приватизацію земельної ділянки на час усунення суперечок, що виникли між сторонами, крім цього, на даний момент така відновлена, а твердження позивача з цього приводу про те, що в даному випадку має місце відмова від договору, не відповідає матеріалам справи.

Натомість, звертає увагу на те, що позивач відмовився від договору доручення, що в силу ст. 1008 ЦК України є його правом, відповідно довіритель може звернутися з позовом про відшкодування шкоди, а вимога про стягнення безпідставно набутих коштів є неналежним способом захисту, тому не підлягає задоволенню.

Не погоджується також з сумою стягнутих коштів, оскільки згідно її розрахунку 1274,43 грн. стягнуто безпідставно, а відтак і безпідставно стягнуто судовий збір в повному розмірі, оскільки відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір стягується пропорційно задоволеним вимогам.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представника на підтримку доводів апеляційної скарги, а також пояснення позивача на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд виходив з того, що згідно положень ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Оскільки внаслідок виникнення конфлікту між сторонами, у позивача відпали підстави для продовження приватизації земельної ділянки та узаконення самочинного будівництва від імені позивача, тобто мети для якої надавались спірні кошти, тому суд зобовязав відповідача повернути грошові кошти, які остання на даний час безпідставно утримує, за мінусом тих, які документально підтверджені в якості понесених відповідачем витрат в цілях, на які грошові кошти позивачем надавалися.

Виходячи з наявних матеріалів справи та доказів досліджених судом першої інстанції, що їх представили сторони, колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду, оскільки такі ґрунтуються на вимогах закону та відповідають обставинам справи.

Судом першої інстанції встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 08.10.2013 року отримала від ОСОБА_2 400 дол. США для приватизації його частини земельної ділянки, а 05.12.2013 року отримала 2000 грн. для узаконення самовільного будівництва (а.с. 4).

Зазначені обставини визнані сторонами по справі, а відтак в силу положень ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Разом з тим, звертаючись з відповідними вимогами ОСОБА_2 зазначив, що оскільки відповідачка не виконала взятих на себе зобовязань по приватизації земельної ділянки та узаконенню самочинного будівництва, на даний час належні йому грошові кошти безпідставно утримує та на його вимогу не їх повертає, тому у нього виникло право на стягнення таких в судовому порядку, при цьому про жодну винагороду для відповідачки вони не домовлялися, а отримані кошти вона повинна була використати на оплату витрат, пов2язаних із приватизацією земельної ділянки.

Суд першої інстанції, з метою уточнення вимог позивача, які останнім сформовано не чітко, ухвалою від 11.09.2015 року позовну заяву ОСОБА_2 залишив без руху.

У поданій новій редакції позовної заяви позивач ОСОБА_2, як на підставу стягнення коштів з відповідача, покликався на положення ст.1212 ЦК України, яке містить загальні положення про зобов»язання у зв»язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави (а.с. 93-94).

Разом з тим, стаття 1212 ЦК України передбачає, що особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Виходячи зі змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише у випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому.

Така правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка є обов'язковою для судів при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214 ЦПК України).

Доводи апелянта про те, що між сторонами існували договірні відносини, згідно яких позивач на платній основі доручив їй (договір доручення) вчинити дії в інтересах довірительки щодо приватизації належної їй частини земельної ділянки і узаконення самочинних будівель, є безпідставними, оскільки в матеріалах справи відсутня довіреність або інший договір доручення, видані на імя відповідачки, позивачем або його матірю, якою б ОСОБА_5 уповноважувалася на вчинення дій по приватизації частини земельної ділянки та по узаконенню самочинного будівництва.

Враховуючи те, що відносини, які склалися між сторонами не є договірними, до цих правовідносин можуть бути застосовані положення ст. 1212 ЦК України, кошти можуть бути стягнуті, як безпідставно набуті.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції як свідок відповідач ОСОБА_5 дала показання, що дійсно на даний час приватизація землі та узаконення самочинного будівництва не завершені, оскільки між сторонами виник конфлікт, а до моменту початку конфлікту вона витратила надані відповідачем грошові кошти на виготовлення технічної документації, нотаріальні послуги, а також покрила інші витрати, в тому числі витрати на паливо, затрати свого часу.

Між тим, як вбачається з наявних в матеріалах справи документів, відповідачем підтверджено факт витрат на послуги землевпорядної організації в сумі 500 грн., а також послуги нотаріуса за засвідчення справжності підписів на двох заявах та вірності двох копій правовстановлюючих документів в розмірі 250 грн. (а.с.16-18).

Таким чином, відповідачем підтверджено факт цільового використання наданих позивачем грошових коштів на суму 750 грн.

Оскільки використання решти коштів в цілях, на які вони були надані, відповідачем не доведено, а внаслідок виникнення конфлікту, у позивача відпали підстави для продовження приватизації земельної ділянки та узаконення самочинного будівництва від імені його матері, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач зобов'язана була повернути позивачу решту грошових коштів, і на даний час їх безпідставно утримує, тому вимога позивача з цього приводу є обгрунтованою.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не подано.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.Ф. Павлишин

ОСОБА_7