Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 331/4438/15 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
№ провадження 22-ц/778/703/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1В
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„03 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, до Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання кредитного договору № 19-1816-088К від 04 серпня 2008 року, іпотечного договору № 19-1816-0881 від 04 серпня 2008 року, договору поруки № 1-1816-088П від 04 серпня 2008 року недійсними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернулись до суду з позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, про визнання кредитного договору № 19-1816-088К від 04 серпня 2008 року, іпотечного договору № 19-1816-0881 від 04 серпня 2008 року, договору поруки № 1-1816-088П від 04 серпня 2008 року недійсними та зобовязання вчинити певні дії.

У позові зазначали, що 04 серпня 2008 року між ОСОБА_2, за погодженням з його дружиною ОСОБА_3, та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір № 19-1816-088К , за умовами якого позивач отримав кредитні кошти у сумі 45 000,00 доларів США, зі сплатою процентів по ставці 16,5% річних, з кінцевим терміном повернення по «04» серпня 2023 року.

Умовами п. 3.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується щомісяця в термін до 10 числа здійснювати погашення заборгованості у розмірі 250,00 доларів США.

Додатковою угодою № 1 до Кредитного договору від 14.10.2008 року було внесено зміни до кредитного договору та збільшено процентну ставку за кредитом до 18% річних.

В забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором 04 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та банком був укладено договір іпотеки № 19-1816-0881, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 32,23 кв.м, житловою площею 17,3 кв.м.

Також 04 серпня 2008 року між ОСОБА_3, як поручителем, та банком було укладено договір поруки № 19-1816-088П.

Посилаючись на те, що умови кредитного договору суперечили валютному законодавству України і є несправедливими, а також на те, що на момент передачі квартири в іпотеку там проживав їх неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте орган опіки та піклування не надавав попередньої згоди на укладання договору іпотеки, просили суд визнати недійсним кредитний договір № 19-1816-088К від 04 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; визнати недійсним іпотечний договір № 19-1816-0881 від 04 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1890 від 04 серпня 2008 року; визнати недійсним договір поруки № 1-1816-088П від 04 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит»; зобов'язати приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано у іпотеку за іпотечним договором, укладеним між ОСОБА_2 та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 04 серпня 2008 року, а саме, нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 32,23 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м, яка належить ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року в задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, які є обов»язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним кредитного договору, суд виходив з того, що відповідачем під час укладання названого договору з ОСОБА_2 не порушувались вимоги валютного законодавства, зокрема, щодо надання та обслуговування споживчого кредиту в іноземній валюті.

Вказани висновок є правомірним, він погоджується з фактичними обставинами справи, вимогами норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 04 серпня 2008 року між ОСОБА_2, за погодженням з його дружиною ОСОБА_3, та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір № 19-1816-088К , за умовами якого позивач отримав кредитні кошти у сумі 45 000,00 доларів США, зі сплатою процентів по ставці 16,5% річних, з кінцевим терміном повернення по «04» серпня 2023 року.

Умовами п. 3.2 Кредитного договору передбачено, що позичальник зобов'язується щомісяця в термін до 10 числа здійснювати погашення заборгованості у розмірі 250,00 доларів США.

Додатковою угодою № 1 до Кредитного договору від 14.10.2008 року було внесено зміни до кредитного договору та збільшено процентну ставку за кредитом до 18% річних.

В забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором 04 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та банком був укладено договір іпотеки № 19-1816-0881, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 32,23 кв.м, житловою площею 17,3 кв.м.

Відповідно до умов п.п.6.1; 6.9 ; 8.1.10 договору іпотеки, іпотекодатель свідчив та гарантував, що надана ним інформація щодо предмета іпотеки на момент укладання договору є достовірною, малолітні та неповнолітні діти не мають права користування предметом іпотеки. Також іпотеко держатель зобов»язувався не реєструвати у квартирі, що є предметом іпотеки, будь-яких осіб без письмового дозволу іпотеко держателя(а.с.11-12).

Обгрунтовуючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, позивачі посилалися на те, що умови цього договору суперечать валютному законодавству України, зокрема, положенням ЦК України та Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».

Законним платіжним засобом, обов»язковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.. 192 ЦК України).

Встановивши, що відповідачем ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було отримано банківську ліцензію № 10 від 11.10.2006 року та Дозвіл № 10-4 від 11.10.2006 року з відповідним додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, у тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України(а.с.48, 49), суд дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваний позивачами кредитний договір відповідав вимогам ст. 192 ЦК України та п.2 ст. 5 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93.

Судом також було враховано, що кредитний договір в іноземній валюті був укладений сторонами 04.08.2008 року, отже до набрання чинності Законом України від 22.09.2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом 3 , відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України заборонено.

Отже на час укладання кредитного договору між ОСОБА_2 та банком Закон України „Про захист прав споживачів не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо визнання недійсним договору іпотеки, заявленого в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, суд послався на недоведеність того, що вказаний договір порушив права неповнолітнього на житло, крім того, врахував поведінку позивачів щодо надання документів про відсутність прав дитини на житло при укладанні оспорюваного ними договору іпотеки.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України "Про іпотеку", не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" (або цей Закон у редакції Закону від 21 грудня 2010 року), необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

В обґрунтування вимог про визнання недійсним договору іпотеки, позивачі посилалися на те, що у переданій в іпотеку квартирі неповнолітній ОСОБА_4 проживав з часу народження, отже з 15.09.2007 року, і на підтвердження надали довідку Центру обслуговування абонентів № 2 Єдиної абонентської служби від 17.06.2015 року, згідно якої у квартирі АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки, крім позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, проживає також їх малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому інформацію про те, з якого часу дитина проживає(зареєстрована) у цій квартирі, довідка не містить( а.с.18).

Між тим, як вбачається із довідки зазначеного Центру № 458, в квартирі за місцем реєстрації батьків дитина без згоди банка була зареєстрований лише 24.01.2013 року, тобто майже через 5 років після укладання іпотечного договору.

Інших доказів, крім довідки від 17.06.2015 року, про те, що квартира АДРЕСА_3 з моменту народження дитини фактично була її єдиним постійним місцем проживання, як і самих позивачів, останні не надавали, зокрема, відсутні відповідні дані з лікувального або дошкільного закладу.

Суд також дійшов висновку, що іпотекодавець ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 не визнавали право проживання дитини в жилому приміщенні, оскільки це підтверджується актами огляду спірної квартири від 15.07.2008 року, від 04.08.2009 року(а.с.46, 47), вони взагалі вказували на відсутність у них дітей віком до 18 років, про що ОСОБА_2, виходячи зі змісту умов договору іпотеки, повідомив іпотекодержателя та надав довідку ЖЕД № 20 від 15.07.2008 року, в якій зазначалось, що за адресою : АДРЕСА_4 зареєстровані та проживають лише позивачі, а їх малолітня дитина ОСОБА_4 в якості члена сім»ї, що проживає з батьками, вказана не була(а.с.44).

Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладання такого договору.

Врахувавши, що підставою позовних вимог про визнання договору іпотеки недійсним позивачі зазначили факт відсутності дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, проте не посилалися на факти порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, то за таких обставин суд дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним іпотечного договору, укладеному ОСОБА_2, зважаючи також , що його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_4 на користування житлом.

Ті докази та обставини, на які ОСОБА_2 та ОСОБА_3 посилаються в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Фактично наведені доводи зводяться до переоцінки доказів та до незгоди з висновками суду першої інстанції, правильність яких вони не спростовують.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: