Справа № 341/1956/15-ц
Провадження № 22-ц/779/1111/2016
Головуючий у 1 інстанції
Суддя-доповідач ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П., Василишин Л.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про перегляд рішення Галицького районного суду від 17 лютого 2016 року за нововиявленими обставинами,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Галицького районного суду від 13 квітня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

29 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Галицького районного суду від 17 лютого 2016 року у справі за його позовом до ОСОБА_3 про повернення пішохідної доріжки в попередній стан, яка була до руйнації, вирішення питання про відновлення загальної стежки навпроти вікон ОСОБА_2 та стягнення моральної шкоди.

У своїй заяві, як на нововиявлену обставину, ОСОБА_2 посилався на те, що після прийняття кількох судових рішень з приводу зруйнованої доріжки, ним було встановлено, що саме ОСОБА_3 особисто проводив руйнацію пішохідної доріжки, яка існувала до цього. Згідно ст.108 Земельного кодексу України він (ОСОБА_3) не мав права ліквідовувати та знищувати пішохідну доріжку загального користування без згоди хоча б однієї особи, яка заінтересована в подальшому її використанні. Спірна прохідна доріжка проходила між двома ділянками однієї особи, прокладеної і обгородженої деревяним штахетником комунальним господарством ще в 60-х роках, замість заїзної дороги з лівої сторони житлового будинку. Ця прохідна доріжка була вигідна і широка у використанні підручним транспортом (візком, санчатами, велосипедом) для доставки продуктів з подвіря до квартири, що було особливо вигідно йому, як інваліду війни першої групи.

Земельна комісія Більшівцівської селищної ради, склавши акт про надання дозволу на перенесення доріжки, порушила права жильців будинку, адже згідно ст.108 ЗК України ніхто не має права руйнувати, переносити прохідну доріжку, крім самих власників по їх згоді. Якщо один із них заінтересований в подальшому використанні цієї доріжки, то ніхто не має права руйнувати або переносити її в інше місце.

Згідно ст.155 ЗК України в разі видачі органом виконавчої влади акта, який порушує права особи щодо володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, належній цій особі, то такий акт вважається недійсним, через що акт земельної комісії від 15.04.2011 року слід вважати недійсним. Саме через цей акт він (заявник) не знав хто винен в ліквідації доріжки, через що звертався до суду до відповідачів ОСОБА_4 та голови селищної ради ОСОБА_5 і суд виносив рішення про їх непричетність до ліквідації доріжки.

В даний час він прийшов до висновку, що саме ОСОБА_3 є винним у руйнуванні доріжки, вказану обставину вважав нововиявленою і просив заяву задовольнити та вирішити питання про повернення доріжки в попередній стан та вирішити питання про стягнення з винної особи в його користь моральної шкоди.

Ухвалою Галицького районного суду від 13 квітня 2016 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 відмовлено.

На вказану ухвалу ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що суддя Мельник І.І. не мав права розглядати цю справу, оскільки він вже розглядав подібну справу 20 грудня 2011 року і був заінтересований у відмові в поверненні пішохідної доріжки в попередній стан. Суд був проведений за адміністративним судочинством, а не за цивільним. На думку апелянта, були використані статті, що відносяться до земельних ділянок сільськогосподарських, а благоустрій - до будівель адміністративних, школи, лікарні, відділ звязку, де обслуговування приміщень здійснюється найманими працівниками. А відповідно до цивільного судочинства - ст.42 ЗК України - земельні ділянки при багатоквартирних жилих будинках, наданих на постійне користування і володіння, благоустрій проводиться виключно самими жителями будинку. Зазначає, що використані статті 9, 17 п.1, 158, 159, 161, 163, 186 при адміністративному судочинстві. Стверджує, що ОСОБА_3 сам самовільно знищив прохідну доріжку загального користування і згідно ст.91 ЗК України зобовязаний відновити доріжку в попередній стан. Також на думку апелянта, були порушені статті 153, 154, 155 ЗК України у використанні різного роду актів про дозвіл на перенесення доріжки. З цих підстав просив перенести нову стежку з проходу до вікна ОСОБА_2, вирішити питання по нанесенню моральних збитків на розсуд суду.

В засіданні суду апеляційної інстанції апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з мотивів, викладених у ній.

Відповідач заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до п.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що вказані у заяві обставини не є нововиявленими в розумінні ст.361 ЦПК України і не можуть бути підставою для перегляду рішення суду у звязку з нововиявленими обставинами.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та відповідає нормам чинного законодавства.

Рішення або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв'язку з нововиявленими обставинами.

Положенням ст.361 ЦПК України передбачено, що підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв'язку з нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; 2-1) встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; 4) встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.

У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.1981 року «Про практику перегляду судами у звязку з нововиявленими обставинами рішень, ухвал і постанов у цивільних справах, що набрали законної сили» (із змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України №15 від 25.05.1998 року), нововиявленими можуть розглядатися обставини, що обгрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, які існували на час постановлення судового рішення, але про них не знали і не могли знати заявник і суд. Не можуть бути визнані нововиявленими нові, тобто такі, що виникли чи змінилися після постановлення рішення обставини, а також обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях, касаційній скарзі або які могли бути встановлені при виконанні судом вимог ст. 15 ЦПК.

Судом встановлено, що з аналогічними позовами ОСОБА_2 звертався до Галицького районного суду неодноразово.

Так, в листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Більшівцівської селищної ради Галицького району та ОСОБА_4 і просив визнати протиправним та скасувати рішення Більшівцівської селищної ради від 15.04.2011 року про дозвіл на перенесення доріжки та зобовязання ОСОБА_4 відновити пішохідну доріжку в попередній стан. Постановою Галицького районного суду від 20.12.2011 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 05.09.2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Постанову Галицького районного суду від 20.12.2011 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про зобовязання відновити пішохідну доріжку в тому ж місці і в тому ж розмірі, в якому вона знаходилась раніше, скасовано, а провадження в справі в цій частині закрито з посиланням на те, що позовні вимоги в цій частині повинні розглядатись судом в порядку цивільного судочинства.

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Галицького районного суду з позовом до ОСОБА_4 і просив зобовязати останню звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням за її рахунок земельну ділянку, яка розташована по вул.Церковна, 1 в смт. Більшівці Галицького району шляхом відновлення попередньої пішохідної доріжки довжиною 15 м та шириною 1,5 м при вході та 2,2 м біля будинку, звільнивши її від нової огорожі, якою обнесені грядки ОСОБА_4, прийняти з-під вікна нову самовільно прокладену відповідачем стежку шириною 67 см, відшкодувати 3000 грн. моральної шкоди та судові витрати. Рішенням Галицького районного суду від 19.02.2014 року в задоволенні цього позову відмовлено повністю. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.03.2014 року вищевказане рішення залишено без змін.

Після цього в жовтні 2014 року ОСОБА_2 знову звернувся до Галицького районного суду з позовом до голови Більшівцівської селищної ради про неправомірність надання права на переміщення і закриття прохідної доріжки. Рішенням Галицького районного суду від 17.11.2014 року в позові відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Івано-Франківської області від 24.12.2014 року вищевказане рішення суду скасовано, а провадження в справі закрито з тих підстав, що спір повинен розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

В березні 2015 року ОСОБА_2 знову звернувся до Галицького районного суду з адміністративним позовом до Більшівцівської селищної ради Галицького району та голови цієї ради ОСОБА_5 і просив відмінити рішення комісії ради від 15 квітня 2011 року про перенесення пішохідної доріжки, зобовязати селищну раду в особі голови відновити пішохідну доріжку в попереднє становище та стягнути в його користь моральну шкоду. Ухвалою суду від 30 березня 2015 року ОСОБА_2 у відкритті провадження в адміністративній справі за його позовом відмовлено з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.109 КАС України. Ухвала суду не оскаржувалась і набрала чинності.

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, і рішенням Галицького районного суду від 17 лютого 2016 року в його позові до ОСОБА_3 про повернення пішохідної доріжки в попередній стан, яка була до руйнації, вирішення питання про прийняття пішохідної стежки навпроти вікон ОСОБА_2 та стягнення моральної шкоди було відмовлено. Вказане рішення позивачем не оскаржувалось і набрало законної сили.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов правильного висновку, що обставини, на які посилався ОСОБА_2, не є нововиявленими, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду.

Розглянувши справу в межах заявлених вимог та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а ухвалу судом постановлено з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Галицького районного суду від 13 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

ОСОБА_6