Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3781/15 Головуючий у 1-й інстанції: Сінєльнік Р.В.
Є.У. № 332/1201/16 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької с області у складі:

Головуючого: Онищенка Е.А.

Суддів Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

При секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Заводської районної адміністрації Запорізької міської ради, про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2016 року позивачка звернулась до суду із вищезазначеним позовом. В позові зазначено, що з 28.03.2014р. вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають доньку: ОСОБА_5, 09.12.2014р.н. З літа 2014 року відповідач з нею не проживає. Відповідач надавав згоду на виїзд дитини до строк до 23.01.2016р. Після скінчення цього строку позивачка зверталась до відповідача надати дозвіл на виїзд доньки за кордон, але відповідач відмовився. Від першого шлюбу позивачка має сина: ОСОБА_6, 27.12.2004р.н., який хворіє на астму, тому виїзд за межі України їй необхідний для оздоровлення сина. В позові просить надати дозвіл на оформлення малолітній ОСОБА_5, 09.12.2014р.н. проїзного документу та дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька ОСОБА_4 строком дії до досягнення дитиною 16-річного віку.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2016 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

До початку розгляду справи представник апелянта подав клопотання про відкладення розгляду справи посилаючись на неможливість участі ОСОБА_3 у судовому засіданні без наведення будь яких причин, а також своєї особистої участі в іншій справі, такж без надання до клопотання будь яких доказів.

Згідно ч.1 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Приймаючи до уваги, що представник апелянта на підтвердження викладених в клопотанні обставин будь яких документів не додав, судова колегія прийняла рішення про розгляд справи за їх відсутності.

Отже відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивачка з 28.03.2014 року перебуває у шлюбі з відповідачем, від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідач надавав згоду на виїзд дитини до строк до 23.01.2016 р.

Згідно ст. 141 ЦК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними..

Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 932 від 11 липня 2007 року, затверджені Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі - Правила).

Згідно з підпунктом 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Аналіз вказаних правових норм вказує, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька, і матері - у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей.

Тобто, надання за рішенням суду дозволу на майбутнє до досягнення дитиною 16 років на регулярні виїзди дитини за кордон без згоди батька без зазначення країни, в яку дозволяється виїзд, суперечить вищезазначеним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляється відповідача дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею.

Позивачка не надала суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач відмовляв позивачці в наданні дозволу на виїзд дитині.

Крім того суд першої інстанції обґрунтовано не погодився з доводами позивачки про надання дозволу на не однократний виїзд дитини за кордон без визначення терміну ( дати та періоду ) перебування неповнолітньої за кордоном, а також правильно врахував те, що позивачка просить надати дозвіл без визначення країни перебування.

Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав на те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутні на постійні виїзду дитини за кордон без згоди батька суперечить вищенаведеним нормам матеріального права які визначають рівність прав та обовязків батьків відносно виховання дитини.

З огляду наведеного судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги про надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить наведеним нормам закону, так як законодавець передбачив таке право на разовий виїзд за рішенням суду з зазначенням країни перебування.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 07 липня 2016 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: