Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/1342/16-ц

Провадження № 2/185/1303/16

15 березня 2016 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Бабій С. О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Олександровичапро відшкодування майнової та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

12 лютого 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування майнової та моральної шкоди, яким просив в стягнути із відповідача на свою користь в рахунок відшкодування майнової шкоди, спричиненої у зв'язку зі смертю доньки ОСОБА_3, витрати на поховання та встановлення надгробного пам'ятника, у розмірі 7 596, 00 грн., та в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої у зв'язку зі смертю доньки ОСОБА_3, 1 000 000,00 (один мільйон) грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 07.05.2013 р. відповідач вчинив ДТП, в результаті якого донька позивача ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла. Вироком Павлоградського міськрайоннного суду від 12 серпня 2015 року відповідач визнаний винним у вчинені злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік із звільнененням від відбування основного покарання з випробуванням на 2 (два) роки. Скоєним відповідачем кримінальним правопорушенням позивачу спричинена майнова та моральна шкода, оскільки позивач втратила єдину доньку. Моральна шкода полягає в стражданнях, в зв'язку з втратою рідної дитини, що порушило звичайний спосіб життя та негативно відобразилося на психічному стані позивача, який постійно перебуває в стані сильного душевного хвилювання, стала дратівливою, погіршився стан здоров'я.

У судовому засідання позивач позовні вимоги підтримав повністю.

Представник відповідача позовні вимоги частині відшкодування майнової шкоди (витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника), у розмірі 7 596, 00 грн. визнав повністю, у частині відшкодування моральної шкоди, спричиненої у зв'язку зі смертю ОСОБА_3 визнав частково, у сумі 20 000,00 грн.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду від 12.08.2015р. ОСОБА_2 було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ст. 286 ч.2 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 (один) рік.

Згідно ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Вироком суду було встановлено, що 07.05.2013 року приблизно о 02.40 годині обвинувачений ОСОБА_2, керуючи технічно справним легковим автомобілем марки «OPEL ASTRA OTGF 69», державний номерний знак НОМЕР_1, рухаючись по вул. Дніпровській м.Павлограда зі сторони м.Дніпропетровська в напрямку м.Донецька в районі будинку №573 з пасажиром на передньому пасажирському сидінні ОСОБА_3, маючи об'єктивну можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, не враховуючи дорожньої обстановки, не впевнившись, що його дії будуть безпечними та не створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпеки дорожнього руху, грубо порушуючи Правила дорожнього руху, не вибрав безпечної швидкості руху, не впорався з керуванням автомобілем в результаті чого змінив напрямок руху вказаного автомобілю, перетнув проїзну частину вул. Дніпровської з права на ліво відносно напрямку свого руху, виїхав за межі проїзної частини, де допустив наїзд на металеву опору електроосвітлення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження, які призвели до її смерті. Своїми діями обвинувачений ОСОБА_2 грубо порушив вимоги п. п. 12.1, 12.4, 12.9 б Правил дорожнього руху України, в яких вказано:

п.12.1 «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»;

п.12.4 «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 60 км/год.»;

п.12.9 б «Водієві забороняється перевищувати максимальну швидкість, зазначену в пунктах 12.4-12.7, на ділянці дороги, де встановлено дорожні знаки 3.29, 3.31, або на транспортному засобі, на якому встановлено розпізнавальний знак відповідно до підпункту «и» пункту 30.3 цих Правил, -

Порушення п. 12.1 Правил дорожнього руху України, з технічної точки зору, знаходиться в причинному зв'язку з настанням події даної дорожньо-транспортної пригоди та з наслідками, що настали.

Невиконання вищевказаних пунктів Правил дорожнього руху України призвело до даної дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок чого пасажиру ОСОБА_3 заподіяно тілесні ушкодження у вигляді: саден над верхньою губою зліва, на підборідді зліва, на передній поверхні лівого колінного суглобу; крововиливи в м'які покриви тканини голови з внутрішньої поверхні в лобно-тім'яній області справа та меншою мірою в потиличній області зліва, субдуральна гематома (крововилив під твердою мозковою оболонкою близько 30.0 мл) в проекції лівої лобної долі, субдуральні крововиливи (під м'якою мозковою оболонкою) в проекції лівої лобної, тім'яних долей та по випуклій поверхні мозочка, розм'якшення речовини головного мозку зі сторони основи, ізольований лінійний перелом склепіння черепа, лінійний поздовжній перелом тіла 3-го шийного хребця з переходом на дужку, уламковий перелом лівої лопатки. Травми голови та шиї за своїм характером відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, та як такі, що призвели до смерті потерпілої. Смерть ОСОБА_3 настала ІНФОРМАЦІЯ_1 о 19.30 годині внаслідок сумісної тупої травми голови та шиї, яка супроводжувалась переломом склепіння черепа та 3-го шийного хребця, яка ускладнилась забоєм головного та спинного мозку, що й зумовило безпосередню причину смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Вирок Павлоградського міськрайонного суду від 12.08.2015р. набрав законної сили 14.09.2015 р.

Як передбачено ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року зазначено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Як зазначено в п.п.4,6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ч.1 ст.1201 ЦК України особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов'язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника, ці витрати.

Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується.

Відповідно ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - це комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству; намогильні споруди - пам'ятні споруди, що встановлюються на могилах та увічнюють пам'ять про померлих.

Відповідно до п. 24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992р. у випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов'язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються, виходячи з їх фактичної вартості.

Згідно ч.4 ст.12 Закону України «Про поховання та похоронну справу» суб'єкти господарювання можуть самостійно на підставі звернення осіб, які зобов'язалися поховати померлого, виготовляти та реалізовувати предмети ритуальної належності, якщо вони відповідають державним стандартам та затвердженій вартості, де це передбачено законодавством.

На підтвердження понесених витрат на спорудження надгробного пам'ятника позивач ОСОБА_1 надала суду відповідні документи.

Розмір витрат на спорудження надгробного пам'ятника складає 7 596 грн. та підтверджується договором № 43 від 08.01.2014 р. та товарними чеками від 05.04.2014 р.,08.01.2014 р., 30.04.2014 р.

Також, згідно із ч. 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди (витрат на поховання та встановлення надгробного пам'ятника, у розмірі 7 596, 00 грн. визнав повністю.

Щодо вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.4 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права

Європейський суд у справі «Мельниченко проти України» (заява N 17707/02) від 19.10.2004р. зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави. Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини «Шмалько проти України» (заява N 60750/00) від 20.07.2004 року було зазначено, що «Суд вважає, що заявник може вважатися таким, що зазнав моральних страждань у результаті встановлених порушень, і ці страждання не можуть бути компенсовані лише констатацією порушення».

Частиною 1 ст. 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів такого захисту є відшкодування моральної (немайнової) шкоди, що гарантується в першу чергу Конституцією України, а також Цивільним та Господарським кодексами і відповідними законами України.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з чинним законодавством моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я; у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Фізичні страждання - це фізичний біль, функціональний розлад організму, зміни в емоційно-вольовій сфері, інші відхилення від звичайного стану здоров'я, які є наслідком дій (бездіяльності), що посягають на немайнові блага або майнові права громадянина. Моральні страждання, як правило, виявляються у відчуттях страху, сорому, приниження, а також в інших, несприятливих для людини в психологічному аспекті, переживаннях, пов'язаних із втратою близьких, роботи, розкриттям лікарської таємниці, неможливістю продовжувати активне громадське життя, з обмеженням або позбавленням яких-небудь прав громадян тощо.

І моральна, і фізична шкода після нанесення по суті є непоправними і не можуть бути відшкодовані. Неможливо відшкодувати (визначити еквівалент) втрати здоров'я, неможливо відшкодувати почуття страху, відчуття болю.

Відшкодування витрат, які пов'язані з нанесенням моральної або фізичної шкоди, є цілком коректним терміном, що чітко визначає сам принцип відшкодування - повернення особі витрат які ця особа здійснила у силу певних обставин (вартість ліків, медичних послуг, реабілітаційних заходів). Але неможливо відшкодувати фізичні або моральні страждання. Поняття моральної та фізичної шкоди припускає можливість їх компенсації і навіть сатисфакції, але не відшкодування.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як зазначено в п.п.4,6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01.03.2013р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166,1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Згідно ч.3 ст.1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Для оцінки шкоди, заподіяної особистості, і встановлення порядку її компенсації (відшкодування), необхідно встановити різницю між моральною і фізичною шкодою.

Моральні страждання не можуть бути оцінені з позицій настільки узагальнених, як фізичні, і для того, щоб вони могли бути компенсовані виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, необхідно ретельне і всебічне вивчення обставин заподіяння шкоди, особистості заподіювача шкоди й особи, яка зазнала страждань, тобто важливо максимально індивідуалізувати підхід до оцінки моральних страждань.

Відповідно до ст. 27 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: поясненнями сторін і третіх осіб; показаннями свідків; письмовими доказами; речовими доказами; висновками експертів.

Відповідно до ч.1 ст. 54 ЦПК України спеціалістом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями та навичками застосування технічних засобів і може надавати консультації під час вчинення процесуальних дій з питань, що потребують відповідних спеціальних знань і навичок.

Як вказує позивач, кримінальним правопорушенням йому спричинена майнова та моральна шкода, оскільки позивач втратив єдину доньку, без якої життя позивача втратило цінність. Спричинена моральна шкода полягає в стражданнях, в зв'язку з втратою рідної дитини, яку ніхто та ніколи не замінить. Смерть доньки позивача порушило звичайний спосіб життя та негативно відобразилося на психічному стані позивача. Позивач постійно перебуває в стані сильного душевного хвилювання, стала дратівливою, погіршився стан його здоров'я. В зв'язку з раптовою смертю доньки, позивач назавжди втратив душевний спокій.

Позивачем було надано довідку лікарського закладу від 10.03.2016 р., у якому зазначено, що позивач ОСОБА_1 консультативно спостерігається психіатром з 02.03.2016 р. з діагнозом «змішаний тривожний та депресивний розлад», що дозволяє зробити висновок про заподіяння позивачу моральної шкоди.

Приймаючи рішення про порядок відшкодування моральної шкоди, суд має керуватись засадами добросовісності, справедливості та розумності (п. 6 ст. 3 ЦК України), що входять до змісту принципу верховенства права.

На необхідності дотримуватися засад розумності, виваженості та справедливості при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди звернув увагу судів Пленум Верховного Суду України в п. 9 Постанови №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Виходячи з наведеного міркування та з принципів, закладених в ст. 11 ЦПК України, суддя повинен не змінювати (збільшувати або зменшувати) заявлений розмір відшкодування, а визначати його самостійно, користуючись принципами справедливості та розумності, а також іншими обставинами, викладеними в ч. 3 ст. 23 ЦК України. При цьому, звичайно, суд враховує заявлені позовні вимоги ОСОБА_1

Використовуючи цей варіант, суддя повинен звернути увагу на мотивацію розрахунку розміру відшкодування. У випадку, якщо визначена суддею сума відрізняється від суми заявленої позивачем, йому необхідно абстрагуватися від мотивації позивача та надати власну мотивацію, оскільки п. 9 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" передбачає: "Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви."

А відтак, визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд виходить із вимог ст.ст. 23,1187 ЦК України, та роз'яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставини при яких було спричинено моральну шкоду позивачу, ступінь вини відповідачів, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача, та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_6 на відшкодування моральної шкоди 60 000, 00 грн. Ця сума, враховуючи неможливість поновити попереднє становище, на думку суду, відповідає вимогам розумності та справедливості і за даних конкретних обставин не може вважатися явно завищеною чи надмірною.

В задоволенні решти позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди слід відмовити.

Суд частково приймає до уваги посилання відповідача про те, що судимість відповідача та стан його здоров'я можуть бути підставою для стягнення із нього відшкодування моральної шкоди позивача у сумі меньшій, ніж прость позивач (при тому що сам відповідач визнав вказані вимоги частково у сумі 20 000 грн.), оскільки згадані обставини пов'язані виключно із особистістю відповідача, при цьому моральну шкоду відповідачем позивачу у будь-якому розмірі на час розгляду справи не компенсовано. Одночасно суд враховує характер кримінального правопорушення, скоєного відповідачем, зокрема, те, що суб'єктивна сторона злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, характеризується необережною формою вини, тобто, відсутністю умислу обвинуваченого на спричинення смерті особі, враховує, що відповідач під час розгляду справи визнавав себе винним, розкаювався у вчиненому.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування матеріальної і моральної шкоди та витрат знайшли своє об'єктивне підтвердження в ході судового засідання і підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України та приймаючи до уваги, що позивач за п.п.2, 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» був звільнений від сплати судового збору при подачі позову (у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи та у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення), суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати по сплаті судового збору за двома позовними вимогами, майнового та немайнового характеру в розмірі 1102,40 грн., та повертає позивачу судовий збір у розмірі 551, 25 грн, сплачений позивачем за квитанцією № 15125005 від 16.02.2016 р.

Керуючись ст.ст.23, 1166, 1192 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 61, 88, 209, 212, 214-215, 218, 224 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, в рахунок відшкодування майнової шкоди, спричиненої у зв'язку зі смертю доньки ОСОБА_3, витрати на поховання та встановлення надгробного пам'ятника, у розмірі 7 596, 00 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, в рахунок відшкодування моральної шкоди, спричиненої у зв'язку зі смертю доньки ОСОБА_3, 60 000,00 (шістдесят тисяч) грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1102,40 (одна тисяча сто дві) грн. 40коп.

Зобов'язати Управління Державного казначейства у м. Павлограді ГУДКУ в Дніпропетровській області повернути ОСОБА_1, на рахунок платника, який буде зазначено в заяві на повернення коштів до УДК у м. Павлограді, сплачений ОСОБА_1 за квитанцією № 15125005 від 16.02.2016 р. судовий збір у розмірі 551, 25 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С. О. Бабій