Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

МаляренкаА.В., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги

за касаційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника на рішення апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), ОСОБА_4, у якому просив визнати недійсними: договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 02 червня 2006 року, укладений 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № РRML-008/414/2006 від 06 червня 2006 року, укладений 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4

Обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначав, що 02 червня 2006 року між ним та АКБ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № RML-008/414/2006, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 110 000 доларів США зі сплатою 11 % річних з терміном повернення до 02 червня 2021 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом передав у іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 за договором іпотеки № РRML-008/414/2006 від 06 червня 2006 року.

Зазначав, що укладені між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 договори про відступлення права вимоги суперечать вимогам закону, оскільки ОСОБА_4 не мав необхідного обсягу дієздатності для їх укладення, так як не є банківською, фінансовою установою, або фізичною особою, яка має відповідну ліцензію на здійснення валютних операцій, враховуючи те, що валютою кредитування є долар США, а також те, що кредитним договором передбачено обов'язок позичальника здійснювати повернення кредиту у валюті кредиту, тобто ОСОБА_4 для того, щоб стати новим кредитором, мав отримати індивідуальну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій. У зв'язку із наведеним позивач на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України просив визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за кредитним договором.

Крім того зазначав, що оспорюваний договір є договором факторингу, що є фінансовою послугою та має вчинятися лише суб'єктами надання фінансових послуг, до яких ОСОБА_4 не належить. Також позивач на підтвердження недійсності договору про відступлення права вимоги за кредитним договором зазначав, що ПАТ «ОТП Банк» передав ОСОБА_4 вимогу, яка не відповідає реальному стану розрахунків між сторонами кредитного договору.

В ході розгляду справи позивач подав заяву про залишення позову без розгляду у частині позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки № РRML-008/414/2006 від 06 червня 2006 року, укладеного 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2014 року позов у цій частині залишено без розгляду.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року в іншій частині позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 02 червня 2006 року, укладений 12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши викладені у касаційній скарзі доводи та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

У справі встановлено, що 02 червня 2006 року між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзенбанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № RML-008/414/2006, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 110 000 доларів США зі сплатою 11 % річних з терміном повернення до 02 червня 2021 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитом ОСОБА_3 передав у іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 за договором іпотеки № РRML-008/414/2006 від 06 червня 2006 року.

12 листопада 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 02 червня 2006 року та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки № РRML-008/414/2006 від 06 червня 2006 року.

Відмовляючи у позові про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, апеляційний суд виходив із того, що оспорюваний договір не є факторингом, на його вчинення не потребується ліцензія на здійснення фінансових послуг, у зв'язку з чим суд безпідставно застосував до спірних правовідносин Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 1077-1086 ЦК України.

Погодитися із такими висновками не можна.

За п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України підставою заміни кредитора у зобов'язанні є передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до положень п. п. 1, 3 договору про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 02 червня 2006 року, первісний кредитор (ПАТ «ОТП Банк») передає новому кредитору (ОСОБА_4.) право вимоги виконання боржником (ОСОБА_3.) боргових зобов'язань за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 02 червня 2006 року у розмірі 111 876, 16 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ на день підписання 894 226, 15 грн, та 59 623, 97 грн за ціну, встановлену в п. 3 цього договору. Первісний кредитор підтверджує, що станом на дату укладення цього договору новий кредитор сплатив на рахунок № НОМЕР_1 в повному обсязі первісному кредитору суму у розмірі 953 850, 12 грн та до нового кредитора перейшли права первісного кредитора за кредитним договором.

Суд першої інстанції при вирішенні справи виходив із того, що спірні правовідносин виникли із договору фінансування під відступлення права грошової вимоги, оскільки предметом оспорюваного договору є відступлення права грошової вимоги до боржника за відповідну плату.

Апеляційний суд вказав нормами вирішення спору ст. ст. 512-519 ЦК України, що є загальними нормами про зміну кредитора у зобов'язанні, між тим, фінансування під відступлення права грошової вимоги регулюється спеціальним законодавством, яке апеляційний суд не застосував.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За вимогами ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом ст. 1079 ЦК України фактором у договорі факторингу може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

З огляду на викладене, апеляційний суд не встановив, чи може ОСОБА_4 виступати фактором та чи дотримано вимоги ч. 2 ст. 203, ст. 1079 ЦК України при вчиненні договору про відступлення права вимоги за кредитним договором № RML-008/414/2006 від 02 червня 2006 року.

З наведених підстав рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції за ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргуОСОБА_3 в особі представника задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 07 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

А.В. Маляренко

Д.О. Остапчук