Справа № 752/9104/14-ц
Провадження № 2/752/310/16
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 березня 2016 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарі Мархотко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, Головне управління Держземагенства у м. Києві, про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування майна, -

в с т а н о в и в:

У червні 2014 року заступник Дніпровського екологічного прокурора в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2 з позовом, в якому просив визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_1 Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації 11 березня 2010 року; витребувати у ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та повернути вказану земельну ділянку у власність територіальної громади м. Києва - Київській міській раді.

Судом, в ході розгляду справи в порядку ст. 37 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) залучено до участі у справі правонаступника Дніпровської екологічної прокуратури - прокуратуру міста Києва.

Мотивуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що рішенням Київської міської ради № 631/2700 від 29.10.2009 року передано ОСОБА_1 у приватну власність земельну ділянку, площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. На підставі вказаного вище рішення ОСОБА_1 одержано державний акт серії НОМЕР_1, виданий 11.03.2010 року Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації. Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2011 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.02.2012 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради № 631/2700 від 29.10.2009 року про передачу ОСОБА_1 земельної ділянки, площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 24.07.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нациною М.О. право власності на спірну земельну ділянку перейшло від ОСОБА_1 до ОСОБА_2

Позивач вказує, що оскільки спільна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі, на підставі ст. 388 ЦПК Україна спірна земельна ділянка має бути витребувана судом у добросовісного набувача - ОСОБА_2 та передана у власність територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, а виданий 11 березня 2010 року ОСОБА_1 державний акт серії НОМЕР_1, на підставі ст. 155 Земельного кодексу України має бути визнаний судом недійсним.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з наведених у позовній заяві підстав.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування заперечень проти позову зазначив про те, що позивачем не доведено у судовому засіданні належними та допустимими доказами факт вибуття спірної земельної ділянки з володіння власника, тобто, територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, не з його волі. Натомість, наявність наміру у власника на вибуття з його володіння спірної земельної ділянки підтверджує, на думку відповідача ОСОБА_2, і той факт, що рішенням Київської міської ради від 31 березня 2011 року № 132/5519 відхилено протест заступника прокурора міста Києва від 23 липня 2010 року на рішення Київської міської ради № 631/2700 від 29.10.2009 року, яким передано спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_1Таким чином, колегіальним представницьким органом територіальної громади міста Києва в такий спосіб підтверджено намір вилучення у територіальної громади міста спірної земельної ділянки та передачі останньої у приватну власність ОСОБА_1

Інші особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились, з невідомих для суду причин, про день та час розгляду справи були повідомлені судом належним чином.

Суд заслухавши пояснення та заперечення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов до наступних висновків.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі рішення Київської міської ради № 631/2700 від 29.10.2009 року ОСОБА_1 11.03.2010 року видано державний акт серії НОМЕР_1мна право власності на земельну ділянку, площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказаний державний акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за номером 07-7-05264.

24.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нациною М.О. за реєстровим номером 1917, відповідно до якого ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку, площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Також, судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2011 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2011 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.01.2012 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року № 631/2700, яким ОСОБА_1 передано земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що спірна земельна ділянка придбана ОСОБА_2 на підставі правочину - договору купівлі-продажу від 24.07.2010 року. Проаналізувавши всі необхідні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна - земельної ділянки від 24.07.2010 року), суд приходить до висновку, що в момент укладення вказаного правочину сторонами зазначеного правочину, тобто продавцем та покупцем, було дотримані всі необхідні та істотні умови, встановлені чинним законодавством України, для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна - земельної ділянки від 24.07.2010 року. Зокрема, сторонами оспорюваного правочину досягнуто згоди щодо предмету договору (земельної ділянки, площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд) та узгоджена ціна зазначеного нерухомого майна, що добровільно визначена сторонами в розмірі 437 000 гривень. Таким чином, перехід права власності на спірну земельну ділянку між сторонами правочину відбувсь на підставі відплатного договору в установленому законом порядку.

Сторони правочину на момент укладення оспорюваного правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, пов'язаних з відчуженням спірної земельної ділянки, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а також сторонами була отримана й вимога щодо належної форми правочину, зокрема його письмовості, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на земельну ділянку, що випливає із самого змісту зазначеного правочину, а тому суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був укладений із дотриманням усіх положень чинного законодавства України та не суперечить їм, а тому були відсутні жодні обмеження для його посвідчення.

Відповідач ОСОБА_2, як власник спірної земельної ділянки, площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на момент придбання останньої, тобто станом на 24.07.2010 року, об'єктивно не знав та не міг знати про те, що існують якісь проблеми правового характеру щодо придбаної ним за відплатним договором спірної земельної ділянки за ціною 437 000 грн.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст.387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Такі правові позиції відображені і в рішеннях (ухвалах) колегії суддів судової палати Верховного Суду України, зокрема в: рішенні від 14.11.2007 року, ухвалі від 26.06.2008 року, ухвалі від 11.03.2009 року, ухвалі від 15.04.2009 року, ухвалі від 20.05.2009 року, ухвалі від 01.07.2009 року, ухвалі від 02.12.2009 року, ухвалі від 10.02.2010 року, ухвалі від 22.03.2010 року, ухвалі від 21.04.2010 року, ухвалі від 16.06.2010 року, рішенні від 19.01.2011 року, та рішеннях (ухвалах) Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в: ухвалі від 23.11.2011 року, ухвалі від 11.04.2012 року, ухвалі від 21.03.2011 року, ухвалі від 12.08.2011 року, рішенні від 04.07.2012 року, ухвалі від 28.12.2011 року, ухвалі від 07.09.2011 року, ухвалі від 21.03.2012 року, ухвалі від 12.07.2012 року, ухвалі від 13.04.2011 року та в ухвалі від 06.06.2012 року.

Окрім цього, такі ж висновки закладені і в Постановах Верховного Суду України за №6-107цс12 від 07 листопада 2012 року, №6-53цс12 від 31 жовтня 2012 року, №6-58цс13-1 від 26 червня 2013 року, №6-25цс12 від 25 квітня 2012 року, №6-15цс12 від 18 квітня 2012 року та №3-103гс11 від 17 жовтня 2011 року, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Тобто, в силу диспозиції ч.1 ст.388 ЦК України ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, а спірне майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України, лише в тому випадку, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених у вказаній статті, тому що вони встановлюють спеціальні правила захисту такого права.

В ході розгляду даної цивільної справи позивачем не обґрунтовано та не доведено належними та допустимим доказами в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, ту обставину, що спірна земельна ділянка вибула із володіння власника - територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради - не з його волі іншим шляхом, що є підставою у відповідності до вимог п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України для витребування спірної земельної ділянки у набувача за відплатним договором ОСОБА_2

Натомість, про протилежне, на думку суду, свідчить та обставина, що рішенням Київської міської ради від 31 березня 2011 року № 132/5519 відхилено протест заступника прокурора міста Києва на рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року № 631/2700, яким передано спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_1, вказане рішення розміщено на офіційному сайті Київської міської ради та перебуває в загальному доступі. Зазначене рішення Київської міської ради від 31.03.2011 року не є скасованим та є чинним.

Суд погоджується з доводами представника відповідача, що у такий спосіб колегіальним представницьким органом територіальної громади міста Києва підтверджено намір вилучення у територіальної громади міста спірної земельної ділянки та передачі останньої у приватну власність ОСОБА_1

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на преюдиційність постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 15.04.2011 року, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 08.12.2011 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17.01.2012 року. Вказані судові рішення, на думку позивача, свідчать про ту обставину, що спільна земельна ділянка вибула з володіння власника - територіальної громади міста Києва - не з його волі.

За правилом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти,встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, суд має виходити з того, що правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. Висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених при розгляді справи обставин, не є преюдиційними.

У даному випадку, суд виходить з того, що передбачене звільнення від доказування не має абсолютного значення і не може сприйматися судом як неможливість спростування стороною у справі під час розгляду справи обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Суд зазначає, що обставинами та підставами, встановленими Окружним адміністративним судом м. Києва в ході розгляду адміністративного спору про визнання протиправним та скасування рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року № 631/2700, яким ОСОБА_1 передано земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, було порушення порядку погодження природоохоронними органами надання спірної земельної ділянки.

Постановленні судові рішення про визнання протиправним рішення Київської міської ради від 29.10.2009 року не містять жодних посилань на ту обставину, що спільна земельна ділянка вибула з володіння власника - територіальної громади міста Києва - не з його волі, на що вказує позивач в обґрунтування позовних вимог.

Доказів, які б свідчили про зворотне, представником позивача суду надано не було, не містять таких доказів і матеріали цивільної справи.

Відповідно до ст. 125 ЗК України (у редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України (у редакції, що діяла на момент спірних правовідносин), право власності на земельну ділянку посвідчується держаним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Право власності на земельну ділянку, набуту у власність на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується:

а) цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою.

При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відчуження земельної ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку та право постійного користування нею виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

За висновком Суду в зазначеній справі «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила».

Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

Матеріали цивільної справи не містять доказів, які були б підставою відповідно до положень ст. 155 ЗК України, для визнання недійсним державного акту, виданого ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,0959 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, було порушення порядку погодження природоохоронними органами надання спірної земельної ділянки, а також свідчили б про порушення прав конкретної особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, внаслідок прийняття Київської міської радою рішення від 29.10.2009 року № 631/2700.

Згідно з ч.1 ст.3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 330, 387, 388 ЦК України, ст.ст. 125, 126, 155 ЗК України, ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 60, 61, 212 та 213 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя