______________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8311/16-ц
Провадження № 2/520/4052/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2016 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визнання шлюбного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

15 липня 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, частину вимог в подальшому було залишено без розгляду, та просить суд ухвалити рішення, яким: розірвати шлюб, укладений між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_2, зареєстрований 08 квітня 1983 року Малиновським районним відділом ЗАГС міста Одеси, актовий запис № 346; визнати шлюбний договір від 20 жовтня 2015 року, укладений між ним, ОСОБА_1, та ОСОБА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 684 - недійсним.

В обґрунтування свого позову посилається на те, що з 08 квітня 1983 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою

Позивач стверджує, що спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними та розходження поглядів на сімейні відносити. Фактичні шлюбні відносини припинилися з моменту переїзду відповідачки на нове місце проживання більше трьох років тому.

Окрім того позивач зазначає, що 20 жовтня 2015 року між ним та відповідачкою було укладено шлюбний договір, який порушує його права та інтереси, оскільки при його укладанні він не усвідомлював свої дії та правові наслідки через те, що на той час у нього був пригнічений стан фізичного та психологічного здоров'я.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні вимоги позову підтримав, наполягав на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просила позов задовольнити частково, а саме в частині розірвання шлюбу, а у задоволені позовних вимог в частині визнання шлюбного договору недійсним просила відмовити, посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність.

Окрім того, відповідач ОСОБА_2 звернулась до суду з заявою, в якій підтверджує, що вона згодна на розірвання шлюбу та просила вказане питання вирішити в її відсутність та після розірвання шлюбу залишити прізвище «ОСОБА_2»

Третя особа ОСОБА_3 у судовому засіданні залишив вирішення позову на розсуд суду.

Розглянув у судовому засіданні матеріали цивільної справи, дослідивши наявні докази, суд доходить до висновку про те, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 08 квітня 1983 року Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Одеси було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 346, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню тому, що родина фактично розпалася і її відновлення неможливе за обставин, зазначених позивачем у позовній заяві, та з урахуванням визнання позову відповідачем.

Під час розгляду справи, судом також було встановлено, що у позивача відсутні які-небудь почуття до відповідача, їх шлюбний союз розпався та існує формально.

Одночасно, суд вважає, що подальше спільне життя чоловіка - ОСОБА_1, та жінки - ОСОБА_2, й збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, тому що сторони подружні відносини припинили й спільного господарства не ведуть, даний факт має істотне значення. Примирення між сторонами неможливе.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Таким чином, в ході розгляду справи, судом була перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу і суд переконався у дійсному волевиявленні позивача та відповідача.

Також судом враховується той факт, що один із членів сім`ї (чоловік чи жінка) або обоє мають право звернутися із заявою в суд про розірвання шлюбу (ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України) й це право підлягає судовому захисту.

Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка, та примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно із положеннями ст. 18 ч. 2 п. 3, ст.ст. 51, 56 ч. 3, ст.110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред'явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.

Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

На підставі вище викладеного, суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам.

Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду (ч. 3 ст. 105 СК України).

Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище, у зв'язку з чим суд вважає можливим поновити відповідачці ОСОБА_2 дошлюбне прізвище «ОСОБА_2».

Що стосується вимог позивача в частині визнання недійсним шлюбного договору, суд зазначає наступне.

Вирішуючи дане питання по суті, суд бере до уваги, що позивач з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів, в тому числі призначення по справі будь-якої експертизи до суду не звертався у зв'язку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Шлюбний договір, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Лукашевою Н.А. за реєстровим № 684.

Суд не погоджується з твердженням позивача, що п. 5 шлюбного договору суперечить вимогам закону, а від так договір підлягає визнанню недійсним у порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України, якою передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Зокрема, ст. 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1), особа, яка вчиняє цивільний правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2 ), волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Про зміст прав та обовязків за цим договором, про правові наслідки укладеного ними правочину (в тому числі, але не обмежуючись статтями 215-220, 223, 236, 319 ЦК України, статтями 57-74, 92-103 СК України) учасникам правочину нотаріусом роз'яснено, про що є відповідна відмітка у шлюбному договорі.

Згідно з ч.ч. 1, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Договір, у тому числі і шлюбний, передусім є категорією цивільного права, тому відповідно до ст. 8 СК України у випадках договірного регулювання сімейних відносин застосовуються загальні норми ст.ст. 3, 6 ЦК України щодо свободи договору, глави 52, 53 ЦК України щодо поняття та умов договору, його укладення зміни та розірвання.

Частиною 3 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків правила своєї поведінки. Таким чином реалізується принцип свободи договору відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України, що полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати можливість укласти договір (або утриматися від його укладення), визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому позицію іншої сторони та обмеження щодо окремих положень договору, встановлених законом.

Оскільки шлюбний договір є актом вільного волевиявлення, сторони можуть включити до нього інші умови майнового характеру, які не суперечать загальним засадам сімейних відносин, що визначені ст. 7 СК України. Отже, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Про необхідність застосування норм цивільного законодавства при визнанні шлюбного договору недійсним вказано у ст. 103 СК України. У пункті 18 сторони зазначили, що цей договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних дня них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їх особисті підписи на договорі.

Виходячи зі змісту статей 9, 103 СК України, статей 203, 215 ЦК України підставою недійсності шлюбного договору є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) таких вимог: 1) зміст шлюбного договору не може суперечити законодавству України, а також моральним засадам суспільства; 2) волевиявлення кожного із подружжя при укладенні шлюбного договору має бути вільним відповідати його внутрішній волі; 3) шлюбний договір має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Норми СК України у статтях 57,60,61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу є особистою приватною власністю кожного з них.

Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Більш детальна регламентація договірного регулювання відносин між подружжям викладена у статті 64 СК України. У частині першій цієї норми передбачено право дружини та чоловіка на укладення договорів між собою. Так, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому у частині другій статті 64 СК України сформульована норма, яка дозволяє укладати між дружиною та чоловіком договори про відчуження одним із них на користь іншого своєї частки у праві спільної сумісної власності, в тому числі і нерухомості, без виділу своєї частки та оформлення права власності.

Окремим видом договірного регулювання сімейних відносин подружжя є шлюбний договір. У главі 10 СК України(статті 92-103) визначені вимоги до форми, змісту, строку дії та умов шлюбного договору, підстав його розірвання чи визнання недійсним.

Так, відповідно до частини першої статті 93 СК України шлюбний договір регулює майнові відносини між подружжям, визначає їхні майнові права та обов'язки.

У частинах 4, 5 статті 93 СК України містяться обмеження щодо змісту шлюбного договору: по-перше, договір не повинен ставити одного із подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище порівняно із законодавством; по-друге, за шлюбним договором не може передаватись у власність одному із подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації. З огляду на правову конструкцію цієї правової норми вбачається, що заборонено включати до шлюбного договору умови, згідно з якими переходить право власності на наявне у власності одного з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

У пункті 17 сторони заявляють, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 28.01.2015 р. за №6-230цс14, категорія «надзвичайно невигідне матеріальне становище», вжита у ч. 4 ст. 93 СК України, має оціночний характер і підлягає доведенню стороною відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України».

Норма ст. 97 СК України надає подружжю право визначати у шлюбному договорі правовий режим майна, набутого до чи під час шлюбу, та не містить заборон або будь-яких обмежень цього права.

Таким чином, оскільки норми сімейного і цивільного законодавства не містять заборони чи обмеження права сторін шлюбного договору у визначені цими сторонами правового режиму майна, набутого ними під час шлюбу, суд приходить до висновку, що шлюбний договір відповідає вимогам статей 93,97 СК України, статей 203,215 ЦК України, а тому позовні вимоги позивача про визнання шлюбного договору недійсним є безпідставними та необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.

Окрім того слід зазначити, що на момент укладення шлюбного договору житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою АДРЕСА_1 не перебував у власності жодного з подружжя, так як був подарований сину, тому на підставі шлюбного договору перехід права власності на будь-яке нерухоме майно не відбувся.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 70365747 від 12.10.2016 року вбачається, що з 04.08.2014 року право власності на вищевказаний житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договорів дарування посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Юхневич М.М.

Крім того, слід зазначити, що при поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надав до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.

Суд не бере до уваги надані позивачем медичні довідки, оскільки вони не свідчать про те, що позивач в момент укладання спірного договору не усвідомлював значення своїх дій.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Отже, оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає що посилання позивача на недійсність шлюбного договору ним не доведені та не підтверджені, крім наведення загальних фраз, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Із матеріалів справи не вбачається, що спірний договір порушує права чи інтереси позивача, крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження його вимог.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині розірвання шлюбу, в іншій частині суд відмовляє у задоволені позову через його безпідставність та необґрунтованість.

На підставі наведеного, керуючись ст..ст.3, 21, 27, 28, 33, 40, 41, 42, 60, 93, 97, СК України, ,ст.ст. 11,60,209,212-215,218,294 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та визнання шлюбного договору недійсним - задовольнити частково.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 08 квітня 1983 року Малиновським районним відділом ЗАГС міста Одеси, актовий запис № 346.

Поновити відповідачці ОСОБА_2 дошлюбне прізвище «ОСОБА_2».

В іншій частині у задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту оголошення рішення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.