Справа № 441/939/15 Головуючий у 1 інстанції: Яворська Н.І.
Провадження № 22-ц/783/2338/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 А. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Бохонко Е.Р.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 лютого 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу Держземагенства у Городоцькому районі Львівської області, з участю третіх осіб ОСОБА_6, Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраціної служби Городоцького районного управління юстиції Львівської області, про визнання нечинними державних актів на ім»я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування її державної реєстрації,-

встановила:

В липні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд до ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу Держземагенства у Городоцькому районі Львівської області, з участю третіх осіб ОСОБА_6, Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраціної служби Городоцького районного управління юстиції Львівської області, про визнання нечинним державного акту, договору купівлі-продажу земельної ділянки та скасування державної реєстрації.

В обґрунтування покликається на те, що є власником та землекористувачем земельної ділянки площею 0.10 га в с. Суховоля вул. Нова IV,28 (тепер вул. І. Гонти, 28), призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 085050, який зареєстровано 19.12.2000 р. в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1874. Рішенням Державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Городоцькому районі Львівської області їй відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) з мотивів, що власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_4, яка на підставі договору купівлі-продажу придбала вказану земельну ділянку в ОСОБА_5

Вважає, що ОСОБА_5 отримав державний акт на землю за відсутності рішення сільської ради, скориставшись сфальсифікованими документами продав спірну земельну ділянку, відтак такий Державний акт необхідно вважати нечинним і відповідно недійсним договір купівлі-продажу, що тягне за собою скасування державної реєстрації спірної земельної ділянки на ім»я покупця ОСОБА_4

З врахуванням наведеного просила: визнати нечинним Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 022040 реєстраційний № 1862 від 18.09.2000 р. виданий на ім»я ОСОБА_5 на підставі неіснуючого рішення Суховільської сільської ради № 71 від 25.04.2000 р.; визнати нечинним дублікат Державного акта на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :12:013:0129 від 07.07.2010 р. серії ЯЛ № 218544, виданого Управлінням Держкомзему у Городоцькому районі Львівської обл., 15.07.2010 р. взамін втраченого первинного; визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га укладений 12.12.2010 р. між ОСОБА_9 (продавцем в особі ОСОБА_8А.) і ОСОБА_4 зареєстрований в реєстрі за № 3661; визнати нечинним державний акт серії Ж №903483 реєстраційний номер 06467 від 23.05.2012 р. на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва житлового будинку і господарських будівель в с. Суховоля; виключити з державного земельного кадастру відомості про земельну ділянку ОСОБА_4 площею 0.1000 га, призначеної для будівництва житлового будинку і господарських будівель в с. Суховоля та скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки.

Оскаржуваним рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 02 лютого 2016 року в позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу Держземагенства у Городоцькому районі Львівської області, з участю третіх осіб ОСОБА_6, Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області ОСОБА_7, ОСОБА_8, Реєстраціної служби Городоцького районного управління юстиції Львівської області, про визнання нечинним Державного акта на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ № 022040 реєстраційний №1862 від 18.09.2000 р. виданий на ім»я ОСОБА_5 на підставі неіснуючого рішення Суховільської сільської ради № 71 від 25.04.2000 р.; визнання нечинним дубліката Державного акта на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :12:013:0129 від 07.07.2010 р. серії ЯЛ № 218544, виданого Управлінням Держкомзему у Городоцькому районі Львівської обл., 15.07.2010 р. взамін втраченого первинного; визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,10 га, укладеного 12.12.2010 р. між ОСОБА_9 (продавцем в особі ОСОБА_8А.) і ОСОБА_4 зареєстрований в реєстрі за № 3661, визнання нечинним державного акта серії Ж №903483 реєстраційний номер 06467 від 23.05.2012 р. на право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва житлового будинку і господарських будівель в с. Суховоля, виключення з державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку ОСОБА_4 площею 0.1000 га, призначеної для будівництва житлового будинку і господарських будівель в с. Суховоля та скасування державної реєстрації вказаної земельної ділянки відмовленов повному обсязі.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3, вважають, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначають, що суд першої інстанції проігнорував пояснення представника позивача про те, що станом на 15.05.1992 р. у Земельному кодексі відсутній такий правовий титул, як довічне успадковуване володіння, а також, що ОСОБА_5 не оформив землекористування належним чином, відтак не набув права на спірну земельну ділянку.

Крім цього, суд першої інстанції не взяв до уваги пояснення позивача, що рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 07.07.2000 р. № 179 є законним, оскільки ним відмінено інше рішення від 15 травня 1992 року про надання земельної ділянки ОСОБА_10, яке не виконане.

Разом з цим, суд прийшов висновку, що рішенням Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 25.04.2000 р. передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,10 га ОСОБА_5, що розташована в с. Суховоля для будівництва та обслуговування житлового будинку без визначеного місця знаходження такої, при цьому з досліджених протоколів засідання сесії під реєстраційним № 71 від 25.04.2000 р. міститься інше рішення, яке не стосується ні предмету даного спору, ні сторін цього спору.

В свою чергу, Державний акт позивачки зареєстрований 19.12.2000 р., тому вона є законним власником та користувачем спірної земельної ділянки площею 0,10 га, при цьому реєстрація державного акту ІІІ-ЛВ №022040 на ім»я ОСОБА_5 у книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю відсутня.

Звертає увагу на доводи в частині видачі дублікату Державного акта, оскільки державні акти виготовляються у 2 примірниках і не можуть втрачатись одразу два, які зберігаються у різний спосіб, а тому Держкомзем мав предявити другий примірник акта, на підставі якого видавався дублікат.

Крім цього, суд першої інстанції проігнорував рішення Франківського районного суду м. Львова від 23.01.2014 року, яким підтверджується факт належності ОСОБА_2 проекту забудови земельної ділянки, що є складовою будівельного паспорта.

Просить рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, вирішити питання повернення судового збору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та її представника на підтримку доводів апеляційної скарги та їх заперечення зі сторони відповідача ОСОБА_4, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку про відсутність підстав для задоволення скарги виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

ОСОБА_11 до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що ОСОБА_5 правомірно розпорядився належною йому земельною ділянкою шляхом укладення договору купівлі-продажу, оскільки набув право на таку ще в 1992 році.

Крім цього суд вказав, що викликає сумнів правдивість документів прийнятих 07 липня 2000 р. Суховільською сільською радою, якими одночасно є рішення Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області третього демократичного скликання ХІІ сесії 07 липня 2000 р. № 179 «Про відміну ухвали УІІІ сесії Суховільської сільської ради народних депутатів Городоцького району Львівської обл. від 15 травня 1992 р. про надання спірної земельної ділянки ОСОБА_5С." та рішення № 181 «Про виділення цієї ж земельної ділянки ОСОБА_2Я.», при цьому зазначені документи, датовані одним і тим же днем, виготовлені різними технічними печатними засобами.

В свою чергу, суд звернув увагу на те, що відсутність реєстрації рішення ОСОБА_5 в книзі записів державних актів на право власності на землю на території Суховільської сільської ради не залежить від волі відповідачів, а відтак суд вважав, що ОСОБА_4 правомірно набула права власності на земельну ділянку, яка зареєстрована в реєстрі на підставі договору купівлі-продажу та отримала Державний акт на право власності на землю серії Ж № 903483 реєстраційний номер 06467 від 23.05.2012 р., а позивачем не доведено порушень її прав з боку відповідачів.

Враховуючи наведені вимоги закону та матеріали справи колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права та дослідженим доказам, а тому підстави для його скасування відсутні.

Судом встановлено, що рішенням № 181 від 07 липня 2000 р. Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської обл. надано ОСОБА_2 земельну ділянку у приватну власність для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Суховоля вул. Нова, IУ № 28 площею 0.10 га (а.с. 18).

На підставі вказаного рішення позивач ОСОБА_2 отримала проект забудови земельної ділянки, який затверджений головним архітектором Городоцького району (а.с.17).

В подальшому, 19.12.2000 р. ОСОБА_2 отримала Державний акт на право приватної власності на землю площею 0,1000 гектарів для будівництва та обслуговування будинку, без визначеного місця знаходження такої, державний акт видано на підставі рішення Суховільської сільської ради народних депутатів від 07.07.2000 року № 181 (а.с. 16).

Рішенням № 657 ХІХ сесії VІ скликання Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області від 14.03.2014 року № 657 ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо відведення меж земельної ділянки в с. Суховоля вул. Гонти, 28, яку згідно ОСОБА_1 здачі-прийняття виконаних робіт замовник ОСОБА_2 прийняла (а.с. 21 зворот).

Звертаючись з позовом позивач ОСОБА_2 зазначала, що рішенням державного кадастрового реєстратора відділу Держземагенства у Городоцькому районі Львівської області їй відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з тих підстав, що її земельна ділянка площею 010 га в с. Суховоля, вул. Нова, ІV № 28 накладається на земельну ділянку ОСОБА_4

Судом першої інстанції в межах розгляду даної справи досліджувалась в судовому засідання цивільна справа № 441/302/13 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, з участю третіх осіб Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської області, Управління Держкомзему у Городоцькому районі Львівської області, про зобовязання повернути самовільно зайняту земельну ділянку та привести її у придатний для використання стан.

З матеріалів зазначеної справи встановлено, що 15.05.1992 р. на засіданні першого демократичного скликання VIII сесії Суховільської сільської ради народних депутатів Городоцького району Львівської області прийнята ухвала б/н про надання ОСОБА_5, земельної ділянки в довічне успадковуване володіння для будівництва індивідуального житлового будинку в с. Суховоля, вул. Нова, IУ № 28, розміром 0.10 га.

На виконання вказаного рішення ОСОБА_5 виготовив проект забудови земельної ділянки та будівельний паспорт на забудову цієї земельної ділянки (справа № 441/302/13-ц, а.с. 53, 57, 58, 59, 60, 61, 66).

Згідно із ст. 9 ЗК України (у редакції 1990 року, чинна станом на 15.05.1992 року) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування ОСОБА_11 народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу.

ОСОБА_11 до ч. ч. 1, 3, 4 ст. 17 ЗК України (в ред. 1990 року) передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться ОСОБА_11 народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, ОСОБА_11 народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї.

ОСОБА_11 народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) ОСОБА_11 народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) ОСОБА_11 народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право (ч. 1 ст. 22 ЗК України (у редакції 1990 року)).

Аналізуючи досліджені в сукупності судом першої інстанції матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що відповідач ОСОБА_5 правомірно набув право на спірну земельну ділянку ще в 1992 р.

Між тим, рішенням Суховільської сільської ради Городоцького району Львівської обл. від липня 2000 р. № 179 вирішено відмінити наведену вище ухвалу VIII сесії Суховільської сільської ради народних депутатів Городоцького району Львівської обл. від 15 травня 1992 р. про надання земельної ділянки ОСОБА_5 у зв»язку з тим, що земельна ділянка на протязі десяти років безгосподарна (а.с. 130 справа № 441/302-13ц).

Колегія суддів звертає увагу на те, що за органами місцевого самоврядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обовязковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є субєктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів, їх зміну, доповнення чи скасування.

Водночас, у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України «Про місце самоврядування», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Окрім цього, в Рішенні № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Проаналізувавши наведені норми права, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 02.06.2015 року по справі № 21-200а15 дійшла висновку, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Такі рішення можуть бути скасовані або змінені в судовому порядку.

Відтак, Суховільська сільська рада Городоцького району ухвалою від 07 липня 2000 року безпідставно відмінила ухвалу цієї ж сільської ради від 15 травня 1992 року про надання земельної ділянки ОСОБА_5 у довічне успадковуване володіння, оскільки така ухвала могла бути скасована або змінена лише у судовому порядку.

Крім цього, відповідно до ч. 6 ст. 27 ЗК України (в ред. 1990 року, чинного станом на 2000 рік) припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктом 5 частини першої цієї статті (нераціональне використання землі), в разі незгоди землекористувача провадиться у судовому порядку.

З матеріалів справи встановлено, що землекористувач ОСОБА_5 у встановленому порядку згоди на вилучення спірної земельної ділянки не давав, в свою чергу, така земельна ділянка в судовому порядку не вилучалася.

На переконання колегії суддів, припинення права користування земельної ділянки відповідача ОСОБА_5 проведено з порушення вимог ЗК України (в ред. 1990 року), відтак Суховільська сільська рада Городоцького району Львівської області не вправі була рішенням №181 від 07 липня 2000 р. надати ОСОБА_2 цю ж саму земельну ділянку в с.Суховоля вул.Нова, IУ № 28 площею 0.10 га у приватну власність для будівництва індивідуального житлового будинку.

Разом з тим, з копії бланку Державного акту ІІІ-ЛВ № 022040 на право приватної власності на землю вбачається, що ОСОБА_5, мешканцю м. Львів, вул. В.Великого, 29 на підставі рішення Суховільської сільської ради народних депутатів від 25.04.2000 р. передано у приватну власність земельну ділянку площею 0.10 га, що розташована на території с. Суховоля на території Суховільської сільської ради для будівництва та обслуговування житлового будинку без визначеного місця знаходження такої (а.с. 117 справа № 441/302-13 ц).

Вказаний Державний акт втрачено і на підставі другого примірника видано Дублікат серії ЯЛ № 218544, де зазначено «взамін втраченого серія ІІІ-ЛВ № 022040» (а.с. 75 справа № 441/302/13-ц).

В свою чергу, позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про визнання недійсним, зокрема державного акта на право приватної власності на землю, та всіх наступних угод укладених з урахуванням такого, посилаючись на те, що передача у власність вказаної земельної ділянки проведена з порушенням земельного законодавства, державний акт видано безпідставно.

Питання про законність рішення про передачу ОСОБА_5 земельної ділянки, яке відповідно до вищевказаних правових норм приймається після відповідних погоджень та розробленого землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки та на підставі яких виданого вказаний державний акт, - позивач не порушувала.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий.

Такий самий по суті висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-92цс13, від 23 жовтня 2013 року у справі № 6-83цс13 та у справі № 6-93цс13, від 25 червня 2014 року у справі № 6-67цс14, які в силу ст. 360-7 ЦПК є обовязковими для застосування всіма судами України)

В подальшому 14.12.2010 р. ОСОБА_5 в належний спосіб розпорядився належною йому земельною ділянкою, а саме згідно договору купівлі-продажу продав, а покупець ОСОБА_4 прийняла спірну земельну ділянку (а.с. 50 справа № 441/302/13-ц).

Згідно із ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Колегія суддів погоджується з висновками районного суду про те, що відповідач ОСОБА_4 правомірно набула право власності на земельну ділянку, яка зареєстрована в реєстрі на підставі договору купівлі-продажу, отримала Державний акт на право власності на землю серії Ж № 903483 реєстраційний номер 06467 від 23.05.2012 р. (а.с. 7 справа № 441/302-13 ц).

Інші доводи апелянта висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

ОСОБА_11 до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, ч. 2 ст. 305, ч. 1 п. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, ч. 1 п. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_12