АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/769/16 Головуючий 1 інстанції
Справа № 2-1893/11 ОСОБА_1
Категорія:договірні Доповідач Гальянова І.Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого , судді: Гальянової І.Г.,

суддів: Колтунової А.І.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Прологаєвої А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 23 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА :

03 серпня 2011 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням неодноразових уточнень позовних вимог, в остаточній їх редакції від 14.11.2014 року, просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 75 409,00 грн., які складаються : із 35200,00 грн. суми основного боргу за договором позики, 16188.00 - 22% річних від суми основного боргу за період позики з 19.12.2008 року по 21.01.2011 року , 5952,00 грн. 3% річних за прострочення зобов»язань за договором позики за період з 21.01.2011 року та по листопад 2014 рік та інфляційних втрат в розмірі 12333,00 грн. за період з лютого 2011 року по жовтень 2014 року, а також судові витрати у справі в розмірі 5737,00 грн.(т.2 а.с.4-5).

Вказані вимоги обґрунтовувала тим, що 19.12.2008 року позичила чоловіку відповідача - ОСОБА_6 35200,00 грн. зі сплатою 22% річних , які він зобов»язувався повернути до 19.12.2009 року, що підтверджується власноруч написаною ним розпискою.

Позивач зазначає, що ОСОБА_6 позичених грошових коштів не повернув та помер 21.01.2011 року, про що вона дізналась 23.01.2011 року. Позивач також зазначає, що їй також стало відомо , що відповідач є спадкоємцем померлого за двома заповітами та прийняла спадщину після смерті чоловіка, а тому зобов»язана повернути вказані грошові кошти. Як на підставу вказаних вимог позивач також посилається на те, що 11.07.2011 року звернулась з претензією як до Другої Харківської нотаріальної контори та і до відповідача, однак остання в добровільному порядку боргові зобов»язання спадкодавця не виконала, у зв»язку з чим повинна нести відповідальність, передбачену ч.2 ст. 625 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 23 січня 2015 року вказані позовні вимоги позивача були задоволені частково. Суд стягнув з відповідача на її користь 63721,00 грн. заборгованості, яка складається : із 35200,00 грн. суми простроченої заборгованості, 16188.00грн. процентів за користування позикою, 12333,00 грн. інфляційних втрат та 3768, 32 грн. судових витрат. Суд відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог в іншій частині.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні вказаних позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та наявним у справі доказам, порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим , що при ухваленні рішення суд не врахував, що строк повернення боргу сплинув 19.12.2009 року та за життя чоловіка позивач вимог про сплату процентів не пред»являла та доказів їх несплати чоловіком не надала, а зобов»язання сплачувати проценти нерозривно пов»язано з особою позичальника і є його особистим зобов»язанням . Також зазначає на не застосування судом першої інстанції ст. 608 ЦК України, стягнення з неї на користь позивача витрат по проведенню експертизи , хоча такі витрати сплачені нею. Відповідач також зазначає на незастосування судом першої інстанції до вимог позивача частин 2 та 4 ст.1281 ЦК України, посилаючись на пропуск нею шестимісячного строку звернення з вимогою про стягнення вказаної заборгованості, а також на те. що суд необґрунтовано стягнув з неї на користь позивача витрати по сплаті судової експертизи , які несла вона , а не позивач.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач, посилаючись на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції та безпідставність доводів апеляційної скарги, просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу-без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 24 березня 2015 року апеляційна скарга відповідача задоволена частково. Рішення Ленінського районного суду від 23 січня 2015 року змінено в частині суми боргу та судового збору. Суд стягнув з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі 57557, 30 коп. та судові витрати в розмірі 695,00 грн. і залишив рішення суду першої інстанції без змін в іншій частині.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, касаційні скарги ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволені частково, вказане рішення апеляційного суду скасовано, а справа передана до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно до вимог ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції..

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача та стягуючи з відповідача та її користь 63721,00 грн. заборгованості за договором позики, яка складається : із 35200,00 грн. суми простроченої заборгованості, 16188.00 грн. процентів за користування позикою 12333,00 грн. інфляційних втрат та 3768, 32 грн. судових витрат, суд першої інстанції виходив з доведеності позивачем позовних вимог в цій частині.

При цьому, судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що відповідно до договору позики від 19 грудня 2008 року, ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 35200,00 грн. та зобов»язувався повернути їх у термін до 19 грудня 2009 року з виплатою 22% річних на підтвердження чого видав розписку ( т.1 а.с.100).

Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 03 червня 2014 року № 3512, проведеної Харківським НДІСЕ ім. засл. Проф. ОСОБА_7, вказана розписка написана ОСОБА_6М.( т.1 а.с.179-182).

Згідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні(позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів(суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

В ч.2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути пред»явлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказів, які б свідчили про повернення позичальником зазначених грошових коштів, як і доказів того, що між чоловіком відповідача та позивачем склались інші правовідносини, ніж правовідносини , пов»язані з договором позики, відповідач суду не надала, а наявність у позивача оригіналу зазначеної розписки підтверджує факт не повернення грошових коштів позичальником ( т.1 а.с 100).

Згідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_6 помер 21 січня 2011 року (т.1 а.с.5) .

Судом першої інстанції також встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що після смерті позичальника ОСОБА_6 спадщину у вигляді ? частини житлового будинку № 53 по вул. Новий Побут в м. Харкові з відповідною частиною надвірних будівель прийняла відповідач, отримавши 16 січня 2014 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом ( т.2 а.с.24).

11 липня 2011 року на адресу Другої Харківської державної нотаріальної контори надійшла претензія кредитора ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_6, яка зареєстрована в журналі реєстрації вхідної кореспонденції за № 685/01-16, а 19 липня 2011 року позивач направила претензію кредитора ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , тобто у встановлений ч.2 ст. 1281 ЦК України строк ( т.1 а.с.11-14).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла(спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) .До складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом вказаних норм, у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов»язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов»язки померлої особи (боржника)за загальним правилом переходять до іншої особи-її спадкоємця.

При цьому , спадкоємець боржника несе зобов»язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов»язання фактично не пов»язані з особою позичальника і не можуть присуджуватись до сплати спадкоємцями.

Згідно до вимог ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов»язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна , одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобв»язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов»язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено.

У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Зазначені вище обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про заміну померлого боржника ОСОБА_6 за зобов»язаннями по зазначеному вище договору позики його спадкоємцем ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яка повинна нести зобов»язання спадкодавця за цим договором в межах вартості отриманої нею у спадщину ? частини вказаного вище житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо права позивача на вимогу до відповідача, як спадкоємця боржника, за вказаним договором позики .

Вказані вище обставини справи та вимоги норм матеріального права , свідчать про безпідставність доводів, викладених позивачем в апеляційній скарзі щодо пропуску позивачем встановленого ч.2 ст. 1281 ЦК України строку для пред»явлення такої вимоги та щодо застосування до вимог позивача ст. 608 ЦК України, яка встановлює підстави припинення зобов»язань смертю фізичної особи, оскільки зазначені правовідносини допускають правонаступництво.

Між тим, судова колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру заборгованості за вказаним договором позики, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно із частиною 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

В ч.1 ст. 625 ЦК України, яка встановлює відповідальність за порушення грошового зобов»язання зазначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання.

В правовій позицій, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 02 вересня 2015 року по справі № 6-369цс15 зазначено, що згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобовязання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

За змістом вказана правова позиція Верховного Суду України свідчить про те, що індекс інфляції, 3% річних від простроченої суми(стаття 625 ЦК України ) проценти за позикою ( стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.

Згідно до вимог ч.1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений в постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у Висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 24 березня 2015 року також слугувало залишення поза увагою апеляційним судом , що боржником у розписці зазначено про обов»язок повернення суми боргу зі сплатою 22 % річних за період займу до 19 грудня 2009 року , не надання апеляційним судом оцінки тому, чи можливо нарахування відсотків у розмірі, визначеному договором поза строком дії договору позики та помилкового висновку апеляційного суду, що нарахування відсотків у розмірі, визначеному договором, має проводитись до дня смерті ОСОБА_6, а також не врахування апеляційним судом , що наслідки порушення договору позичальником визначені ст. 1050 ЦК України.

При цьому, суд касаційної інстанції не навів мотивів , з приводу яких при новому розгляді справи , суд апеляційної інстанції повинен відступити від діючої на час розгляду справи судом касаційної інстанції правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року по справі № 6-369цс15 .

З огляду на наведене, при розгляді вказаної справи , судовою колегією має враховуватись Висновок Верховного суду України щодо застосування норм права, викладених в зазначеній вище постанові Верховного суду України.

Однак, враховуючи ту обставину, що в даній справі виниклі між сторонами правовідносини пов»язані з зобов»язаннями відповідача як спадкоємиці померлого боржника ( його правонаступника) щодо повернення виниклого у нього перед позивачем боргу за договором позики , в межах отриманого нею спадкового майна , то судова колегія вважає відсутніми підстави при розгляді зазначеної справи, для врахування зазначених вище Висновків Верховного Суду України в частині сплати відповідачем позивачу 3% річних та інфляційних втрат, які виникли після смерті спадкодавця та фактично не пов»язані з його особою , оскільки в справі, по якій Верховним Судом України зроблені вказані вище Висновки стосуються правовідносин, які виникали між позичальником , а не його спадкоємцем та позикодавцем щодо повернення позики .

Як свідчать матеріали справи, вимог щодо накладання стягнення на отриману відповідачем у спадщину ? частини житлового будинку № 53 по вул. Новий Побут в м. Харкові з відповідною частиною надвірних будівель .в межах даної цивільної справи, позивачем не заявлялось .

Зазначені вище вимоги норм матеріального права, а саме: відповідальність спадкоємця боржника перед позикодавцем в межах отриманого ним у спадщину спадкового майна (ст. 1282 ЦК України), перехід до спадкоємця обов»язків за зобовязаннями, які виникли саме у спадкодавця перед позикодавцем ( ст.ст. 1216, 1218 ЦК України), свідчать про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат, за період з лютого 2011 року по жовтень 2014 року та 3% річних, з 21.01.2011 року по листопад 2014 року, які виникли після смерті спадкодавця та фактично не пов»язані з особою позичальника і не можуть присуджуватись до сплати його спадкоємцю.

Вказані обставини справи , вимоги норм матеріального та процесуального права свідчать про наявність права позивача на вимогу щодо повернення їй відповідачем основного боргу, 22% річних за весь час користування позичальником зазначеною позикою в період з 19.12.2008 року до 21.01.2011 року, тобто з моменту виникнення у позичальника обов»язку щодо сплати таких відсотків і до його смерті , а також 3% річних та інфляційних втрат за період з 19.12.2009 року по 21.01.2011 року, тобто з моменту прострочення позичальником зобов»зання по поверненню позики та до його смерті.

В ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб чи юридичних осіб , поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Як свідчить уточнена позовна заява позивача від 14 листопада 2014 року, яку вона у відповідності до ст. 31 ЦПК України просила прийняти судом до розгляду та задовольнити уточнені позовні вимоги, вимог щодо стягнення з відповідача на її користь 3% річних за період прострочення позичальником повернення боргу з 19.12.2009 року по день його смерті - до 21.01.2011 року та вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат за вказаний період часу , позивач в суді першої не заявляла (т.2 а.с.4-5) , у зв»язку з чим такі вимоги не були предметом їх розгляду та по ним судом першої інстанції не ухвалювалось рішення.

Зазначені ж вище обставини справи та вимоги норм матеріального права свідчать про безпідставність вимог позивача щодо стягнення з відповідача як спадкоємиці боржника , 3% річних , нарахованих нею з 22 січня 2011 року по листопад 2014 року та інфляційних втрат, нарахованих нею після смерті божника з 22 січня 2011 року по жовтень 2014 року, оскільки прострочення виконання зобов»язання після смерті позичальника фактично не пов»язані з його особою і не можуть присуджуватись до сплати спадкоємцем ОСОБА_3 - ОСОБА_4

Суд першої інстанції на зазначені обставин та вимоги норм матеріального права уваги не звернув та вірно встановивши природу виниклих між сторонами правовідносин , в порушення вимог ст.ст. 1216, 1218 , 1282 ЦК України , прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат за період з 22.01.2011 року по жовтень 2014 року та 3% річних з дня смерті боржника по листопад 2014 року .

За таких обставин , рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню , як таке, що ухвалено судом першої інстанції з порушенням зазначених норм матеріального права ( п.4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України) та ухваленню у справі нового рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача та стягнення з відповідача на її користь заборгованість за договором позики в розмірі 51 388, 14 грн., яка складається із 35200,00 грн. суми основного боргу ; 16188, 14 грн. відсотків за користування позикою за період з 19.12.2008 року по 21.01.2011 року (35200 грн. основного боргу х 22% річних : 365 днів в одному році х 763 дні користування позикою) та відмови позивачу в задоволенні позовних вимог в іншій частині ,з зазначених вище підстав.

Оскільки у відповідності до вимог ч.5 ст. 88 ЦПК України, при ухваленні нового рішення, не передаючи справи на новий розгляд, суд апеляційної інстанції , відповідно змінює розподіл судових витрат , також підлягає скасуванню рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат у справі .

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судова колегія виходить з наступного.

Згідно до вимог частини 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні який позивачеві відмовлено.

Визначення видів судових витрат встановлено ст. 79 ЦПК України , які в редакції зазначеної норми ЦПК України станом на 3 серпня 2011 року( дати звернення позивача до суду з зазначеним позовом) складались з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи.

В ч.2 ст. 79 ЦПК України встановлено вичерпний перелік витрат , пов»язаних з розглядом справи до яких належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов»язані з явкою до суду ; витрати, що пов»язані із залученням свідків, спеціалістів, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз;витрати, пов»язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов»язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів.

В пункті 36 роз»ясень, які містяться в Постанові Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову ( частина 1 статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір ,(наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом).

Як свідчать матеріали справи позивачем за подачу вказаної позовної заяви до суду, з урахуванням уточнень позовних вимог сплачено 703, 22 грн. (т.1 а.с.19,126,200,т.2 а.с. 7), при подачі апеляційної скарги на ухвалу суду від 28.08.2014 року 121,80 грн. (т.2 а.с.243), при подачі касаційної скарги сплачено 487,7 грн. ( т.2 а.с 93 .135), а загалом 1,312,72 грн.

Як свідчить наданий позивачем розрахунок вартості правової допомоги та квитанція про сплату позивачем такої допомоги, остання несла витрати у зв»язку з наданням такої допомоги адвокатом в розмірі 4000,00 гр. ( т.2 а.с.221,226).

При цьому, судова колегія вважає, що витрати по сплаті послуг КП «Харківське міське БТІ» щодо надання інформації зареєстрованого за спадкодавцем права власності на нерухоме майно в розмірі 155,74 грн. ( т.1 а.с.91, т.2 а.с.224-225) а також витрати по оцінці зазначеного вище спадкового майна а розмірі 1500,00 грн. ( т.2 а.с. 212, 226), не є судовими витратами в розумінні ч.2 ст. 79 ЦПК України.

Відповідач також несла витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 337,45 грн.( т.2 а.с. 47) за подачу касаційної скарги , 472, 43грн. (т.2 а.с.116 ) , а загалом 809.88 грн. та витрати по проведенні судової почеркознавчої експертизи в сумі 3567,00 грн.( т.1а.с.178 ).

Позовні вимоги позивача які підлягають задоволенню складають 1,47 частин від заявлених позивачем позовних вимог ( 75409 грн. : 51388, 14грн.).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 893 грн. (1312.72 грн. : 1,47 частин) , витрати на правову допомогу в розмірі 2721.09 грн.( 4000,00 грн.: 1,47 частин).

Оскільки позивні вимоги позивача в 3,14 частині від заявлених нею позовних вимог не підлягають задоволенню ( 75409,00 грн. 51388, 14 грн. =24020.86 грн.) (75409,00 грн. : 24020,86 грн.), то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню 257,92 грн. ( 809,88 грн. ; 3.14 частин) витрат по сплаті судового збору та 1135,99 грн. витрат про сплаті судової експертизи ( 3567грн.: 3,14 частин) ,а всього 1393.91 грн.

Керуючись ст .ст. 303 п.4 ч.3 ст. 309, ст. ст.317, 319, 218, ч.3 ст. 209 ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України, судова колегія,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ленінського районного суду м .Харкова від 23 січня 2015 року.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою : 61067 м.Харків, вул.Новий Побут, будинок 53, ідентифікаційний код НОМЕР_1 та користь ОСОБА_5 ,зареєстрованої за адресою : 61020 ,м.Харків , вул.Чехова, будинок 16. заборгованість за договором позики від 19 грудня 2008 року в розмірі 51 388 ( п»ятдесят одну тисячу триста вісімдесят вісім) грн. 14 коп., яка складається із 35200,00 грн. суми основного боргу, та 16188, 14 грн. відсотків за користування позикою.

Стягнути з ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою : 61067 м. Харків, вул. Новий Побут, будинок 53, ідентифікаційний код НОМЕР_1 та користь ОСОБА_5 ,зареєстрованої за адресою : 61020 ,м. Харків , вул. Чехова, будинок 16, судові витрати в розмірі 3614,09 грн., які складаються із : витрат по сплаті судового збору в розмірі 893 грн. ; витрат на правову допомогу в розмірі 2721.09 грн. ; витрат, пов»язаних з розглядом справи в розмірі 1126.35 грн. .

Відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог в іншій частині.

Стягнути з ОСОБА_5 ,зареєстрованої за адресою : 61020 ,м.Харків , вул. Чехова, будинок 16 на користь з ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої за адресою : 61067 м.Харків, вул.Новий Побут, будинок 53, ідентифікаційний код НОМЕР_1 , судові витрати у справі в розмірі 1393,91 грн. , які складаються із : 257,92 грн. витрат по сплаті судового збору та 1135,99 грн. витрат по сплаті судової експертизи .

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий, суддя: І. Г. Гальянова

Судді : А .І. Колтунова

ОСОБА_2