Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 квітня

2015 року,

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 21 травня 2013 року у зв'язку з переведенням із Головного управління Держтехногенбезпеки в Одеській області, його було прийнято на посаду провідного фахівця юридичного відділу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області. Наказом Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області (далі - ГУ ДСК НС в Одеській області) від 11 серпня 2014 року його було звільнено із займаної посади у зв'язку із скороченням штатів відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважав, що його було звільнено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки йому не було запропоновано іншу роботу, не вручено письмове повідомлення про звільнення, не враховано переважне право на залишення на роботі, не здійснено повний розрахунок в день звільнення.

Ураховуючи наведене, просив визнати наказ ГУ ДСК НС в Одеській області від 11 серпня 2014 року незаконним; поновити його з 11 серпня 2014 року на посаді провідного фахівця юридичного сектору ГУ ДСК НС в Одеській області; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 серпня 2014 року по день поновлення на роботі; допустити рішення суду в частині поновлення його на роботі і стягнення заробітної плати за один місяць до негайного виконання.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2015 року, позов задоволено.

Визнано наказ ГУ ДСК НС в Одеській області №852 від 11 серпня 2014 року про звільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку з скороченням штатів) ОСОБА_3, провідного фахівця юридичного відділу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області з 11 серпня 2014 року незаконним.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді провідного фахівця юридичного сектору ГУ ДСК НС в Одеській області з 11 серпня 2014 року.

Стягнуто з ГУ ДСК НС в Одеській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 серпня 2014 року по

17 грудня 2014 року у розмірі 14 913,20 грн з вирахуванням з даної суми, податку на доходи фізичних осіб, обов'язкових зборів та платежів. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ГУ ДСК НС в Одеській області просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суди виходили з того, що при звільненні ОСОБА_3 були порушені норми трудового законодавства, а відтак трудові права останнього підлягають захисту в судовому порядку.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що наказом від 20 травня 2013 року ОСОБА_3 було звільнено з Головного управління Держтехногенбезпеки в Одеській області за п. 2 ст. 36 КЗпП України по переводу до ГУ ДСНС України в Одеській області, та 21 травня 2013 року прийнято по переводу на посаду провідного фахівця юридичного відділу ГУ ДСНС в Одеській області.

Наказом ГУ ДСНС в Одеській області № 852 від 11 серпня

2014 року, звільнено ОСОБА_3, провідного фахівця юридичного відділу ГУ ДСУНС в Одеській області з 11 серпня 2014 року, відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України (у зв'язку з скороченням штатів) зі сплатою вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України звільнення у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від

6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав наведені вище вимоги КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Задовольняючи позов, суд вважав доведеним, що при звільненні позивача порушено положення ст. 49-2 КЗпП України, оскільки останньому не була запропонована інша робота.

Однак, із довідки щодо пропонування іншої посади ОСОБА_3, наданої ГУ ДСНС в Одеській області, вбачається, що вакантні посади, крім тих, які ОСОБА_3 не можуть бути запропоновані (головний спеціаліст сектору запобігання та виявлення корупції Головного управління ДСНС України в Одеській області, правник медичної служби) у зв'язку з відсутністю стажу роботи та відповідної освіти, були відсутні.

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації законодавець у вказаній нормі права визначає, кому надається перевага в залишенні на роботі.

Штатним розписом, зі змінами, передбачається наявність в новоутвореному юридичному секторі двох посад провідних фахівців, замість трьох, тобто скорочувалась одна посада.

Установлено, що на момент звільнення позивача у зв'язку із скороченням штатів в юридичному відділі у відповідача працювало на посадах провідних фахівців, крім позивача, ще дві особи згідно штату: ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Суд вважав доведеним, що позивач ОСОБА_3 працює у відповідача з серпня 2012 року, а відтак є особою з більш тривалим безперервним стажем роботи в даній організації.

Проте даний висновок спростовується матеріалами справи.

Так, з трудової книжки ОСОБА_5, вбачається, що наказом від

19 квітня 2012 року вона була прийнята на посаду старшого юрисконсульта ГУ МНСУ в Одеській області по охороні ВАТ «Одеський припортовий завод» (а. с. 58-59).

Тобто іншій працівник має більш тривалий стаж роботи на підприємстві, ніж позивач.

Вирішуючи спір, суд на вказане уваги не звернув, не дав належної оцінки доводам відповідача, що позивач має меншу продуктивність праці, обмежившись посиланням на те, що розподілення навантаження відноситься до обов'язків безпосереднього начальника позивача та цей показник не залежить від позивача.

При цьому, суд не з'ясував, із чим саме пов'язано найменше навантаження серед інших працівників колишнього юридичного відділу.

Викладене свідчить, що при вирішені спору судом неповно встановлено фактичні обставин справи, не дано юридичної оцінки наданим сторонам доказами, що в силу ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 грудня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 27 квітня

2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська