Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 335/8531/15Головуючий у 1-й інстанції Калюжна В.В.
№22-ц/778/656/16Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Стрелець Л.Г., Каракуші К.В.

при секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі - Банк) про визнання відповідача винним у невиконанні Закону; визнання відповідача таким, що не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання; про зобов'язання відповідача виплатити частину вкладу, неповернуту за минулі поточні роки з 1998 по 2015 роки

ВСТАНОВИЛА:

27 серпня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати відповідача винним у невиконанні Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" в частині ст. 7, якою передбачено поетапне повернення відновленого вкладу, внесеного до 1992 року до Ощадбанку СРСР; визнати, що відповідач, згідно ст. 625 ЦК України не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним зобов'язання здійснювати поетапне повернення вкладу у поточні роки, як це передбачено ст.7 Закону, зобов'язати відповідача виплатити частину вкладу, неповернуту за минулі поточні роки з 1998 року по 2015 рік по зобов'язанням, відповідно до актів цивільного законодавства з цього питання.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року (а.с. 43-44) позов ОСОБА_2 у цій справі залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Ухвалою судді-доповідача апеляційного суду Запорізької області від 24 грудня 2015 року (а.с.49) вищезазначену апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишено без руху через несплату судового збору за подачу останньої.

15 січня 2016 року позивач ОСОБА_2 подав апеляційному суду заперечення на вищезазначену ухвалу судді -доповідача (а.с.59), в яких у тому числі заявив відвід судді-доповідачу Гончар М.С.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 16 січня 2016 року (а.с.63) апеляційне провадження у цій справі за вищезазначеною апеляційною скаргою позивача було відкрито, позивача ОСОБА_2 було звільнено від сплати судового збору за подачу вищезазначеної апеляційної скарги у цій справі на підставі ст. ст. 82 ч. ч. 1,3 ЦПК України.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 22 січня 2016 року справу призначено до розгляду (а.с.66).

У судове засідання 10 березня 2016 року належним чином повідомлений про час та місце розгляду цієї справи апеляційним судом (а.с.68) представник Банку не з'явився, Банк про причини неявки свого представника апеляційний суд не сповістив, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавав.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання представника Банку, як відповідача, та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останнього за присутністю позивача ОСОБА_2

У судовому засіданні 10 березня 2016 року позивач ОСОБА_2, як особа, яка подала апеляційну скаргу, зазначав, що він не підтримує його вищезазначену раніше подану апеляційному суду заяву про відвід судді-доповідача Гончар М.С. у цій справі (а.с.59), оскільки вже відпали підстави, які були підставою для подачі останньої, просив останню не розглядати апеляційним судом. У зв'язку із чим, зазначена заява позивача ОСОБА_2 про відвід судді - доповідача Гончар М.С. у цій справі апеляційним судом не розглядалась.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволення позову позивача ОСОБА_2 у цій справі у повному обсязі, керувався ст. ст. 10-11, 60, 208, 213 -215 ЦПК України та виходив із необґрунтованості та недоказаності позовних вимог позивача у цій справі.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив з того, що відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 12 ч.1 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Відповідно до ст. 14 ч. 2 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не обов'язковим для неї.

За змістом ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначеній законами України.

С. 16 ч. 1 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Такі способи захисту цивільних прав самі по собі, як визнання за рішенням суду у цивільній справі відповідача винним у невиконанні Закону та визнання відповідача таким, що не звільняється від відповідальності окремо без заявлення вимог в порядку ст. 625 ЦПК України, не передбачені ст. 16 ЦК України або іншими законами України, тому суд першої інстанції правильно вважав, що позовні вимоги позивача у цій справі у цій частині задоволенню не підлягають.

Так, ст. 625 ЦК України підлягає застосуванню за вимогою кредитора про стягнення суми з урахуванням індексу інфляції та процентів, проте такі вимоги позивачем у суді першої інстанції не заявлялись та , відповідно, судом першої інстанції не розглядались.

Вирішуючи позовні вимоги позивача про зобов'язання виплатити частину вкладу, неповернуту за минулі поточні роки з 1998 року по 2015 рік по зобов'язанням відповідно до актів цивільного законодавства, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що позивач має грошові кошти на рахунку № НОМЕР_1 Ощадного банку України, які внесені до 1992 року, що підтверджується копією ощадної книжки, яка міститься в матеріалах справи (а.с.3).

Питання збереження, відновлення реальної вартості та компенсації знецінених грошових заощаджень громадян України, які зберігалися на рахунках Ощадного банку колишнього СРСР до 02 січня 1992 року, регулюються Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» від 21.11.1996 року.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» встановлені зобов'язання держави щодо компенсації вкладів громадянам, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження залучені в період до 02.01.1992 року в установи Ощадбанку колишнього СРСР, що діяли на території України.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» держава зобов'язується забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян.

Установою Ощадного банку України на виконання вимог ст. 5 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» проведено одноразову індексацію вкладів громадян і на індексовані суми, що в даний час знаходяться на позабалансовому рахунку Ощадбанку, видано вкладнику компенсаційну ощадну книжки, на підставі якої виникає право на отримання компенсаційних сум в майбутньому за рахунок Державного бюджету.

Суми коштів, зафіксовані в ощадних книжках (компенсаційних рахунках), вкладниками, у тому числі і позивачем, фактично на зберігання Ощадбанку України не вносились, а зазначені суми держава планує виплатити поступово, у якості компенсації втрат від знецінення заощаджень на виконання ст. 1 Закону України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України».

У вказаному Законі передбачено, що кошти для компенсації заощаджень визначаються в Державному бюджеті України окремою статтею.

Відповідно до ст. 7 зазначеного Закону заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам ВАТ «Державний ощадний банк України» визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, Ощадбанк проводить лише виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум.

З наведеного випливає, що на відповідача у справі може бути покладена цивільно-правова відповідальність лише за умови, коли грошові кошти для повернення заощаджень перераховані з Державного бюджету на рахунок Ощадбанку, а Ощадбанк відмовляється їх виплачувати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» статтю видатків для проведення компенсаційних виплат не передбачено.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини від 02.07.2002 року по справі "Гайдук та інші проти України" компенсаційні кошти, які наявні на рахунку позивача, належать до коштів Державного казначейства, які держава виділяє на певних умовах.

Виходячи з вищенаведеного, судом першої інстанції правильно не встановлено неправомірних дій відповідача, порушення відповідачем прав позивача, а тому суд першої інстанції правильно вважав в задоволенні позовних вимог про зобов'язання виплатити частину кладу, неповернуту за минулі поточні роки з 1998 року по 2015 рік слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, висловлену ним в його позові у цій справі та яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Так, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі, ухвалено повноважним судом.

Оскільки, встановлено, що Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя ухвалою від 08 грудня 2015 року (а.с.38) з додержанням вимог ст. ст. 20-21, 24 ЦПК України було розглянуто заяву позивача ОСОБА_2 про відвід судді Калюжної В.В., як головуючого судді у цій справі у суді першої інстанції, та відмовлено у задоволенні цієї заяви.

Так, за змістом ст. 24 ЦПК України у разі заявлення відводу суд повинен вислухати особу, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думку осіб, які беруть участь у справі (ч.1); заява про відвід вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу (ч.2).

Звідси, надання пояснень ОСОБА_3, як особою, якій було заявлено відвід, було правом, а не обов'язком судді, і саме у судовому засіданні 08 грудня 2015 року, коли розглядалась судом першої інстанції вказана заява позивача про відвід судді, тобто у суді першої інстанції, а не під час перегляду цієї справи в апеляційному порядку апеляційним судом.

Заяву ОСОБА_2 у судовому засіданні 08 грудня 2015 року про відвід судді Калюжної В.В., як головуючого судді у цій справі у суді першої інстанції, з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 20 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не визнано обґрунтованою.

А така підстава для відводу судді у цивільній справі, як «суддя є залежним від держави (призначений державою)», ЦПК України взагалі не передбачена.

Судом першої інстанції було ухвалено у цій справі рішення, що оскаржується в апеляційному порядку, з додержанням вимог ст.ст. 11, 179 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно, з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, які дослідив та надав відповідну оцінку, про що безпосередньо зазначено у самому рішенні суду першої інстанції, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч. 1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі помилився, зазначивши, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі, поплутав поняття «спосіб захисту» із «становленням факту порушення» та «обставиною відповідальності за законом» (ст. 625 ЦК України).

Суд першої інстанції правильно зазначав, що в силу вимог ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Так, Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» передбачений інший спосіб захисту прав ОСОБА_2, як власника заощаджень в Ощадбанку - позасудовий.

В силу вимог ст. 7 зазначеного Закону заощадження підлягають поверненню у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік. Порядок проведення компенсаційних виплат, у тому числі перерахування коштів з Державного бюджету України установам ВАТ «Державний ощадний банк України» визначаються Кабінетом Міністрів України.

Отже, Ощадбанк проводить лише виплату проіндексованих заощаджень в межах передбачених для цього Державним бюджетом України і перерахованих з нього грошових сум.

З наведеного випливає, що на відповідача у справі може бути покладена цивільно-правова відповідальність лише за умови, коли грошові кошти для повернення заощаджень перераховані з Державного бюджету на рахунок Ощадбанку, а Ощадбанк відмовляється їх виплачувати.

У матеріалах цієї справи відсутні належні, допустимі докази того, що Ощадбанк відмовляється виплачувати ОСОБА_2 будь-які компенсаційні виплати, які йому були передбачені Законами України «Про Державний бюджет України на відповідний рік».

В силу вимог ст. 2 ч. 3 ЦПК України суди здійснюють провадження у цивільних справах відповідно до законів, чинних на час вчинення процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суди лише застосовують закони, які приймає Верховна Рада України, як законодавчий орган.

А тому посилання ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що оскаржуємим рішенням у цій справі суд першої інстанції скасував гарантії позивача по поверненню йому заощаджень, при вищевикладених обставинах є безпідставним.

ОСОБА_4 на підставі довіреності (а.с.10) могла бути представником відповідача ПАТ «Державний Ощадний банк України» у цій справі, який представляє у свою чергу Державу Україна у вказаних відносинах із позивачем.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи, відсутні.

Суд першої інстанції при відкритті провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача правильно зазначив в ухвалі про відкриття провадження (а.с.5) в якості відповідача саме ПАТ «Державний ощадний банк України», який представляє державу Україна у вказаних відносинах із фізичними особами.

Оскільки, Орджонікідзевське відділення № 7717 Ощадного Банку України (зараз Територіальне відокремлене безбалансове відділення № 100007/0265 філії Запорізького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України») не є юридичною особою та не може представляти державу Україна у цій справі як відповідач.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Судом першої інстанції питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами у цій справі оскаржуємим рішенням не вирішувалось.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 88 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок Банку судових витрат у вигляді судового збору, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Окрім цього, встановлено, що ОСОБА_2 взагалі не було понесено судових витрат у вигляді судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі. Оскільки, останній був звільнений від його сплати апеляційним судом (ухвала а.с.63).

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2015 року у цій справі залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.