Єдиний унікальний номер 243/5510/14 Номер провадження 22-ц/775/533/2016
Головуючий у 1 інстанції Профатило П.І.
Категорія 27 Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів Канурної О.Д., Постолової В.Г.

за участю секретаря Кіпрік Х.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору та припинення зобов'язання

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и в :

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2016 року, яким позовні вимоги ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» задоволені: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 02.11.2007 року в розмірі 44663 грн. 93 коп. та судовий збір у сумі 446.64 грн.; у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання кредитного договору та припинення зобов'язання відмовлено, - та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог повністю; розірвати кредитний договір від 02.11.2007 року,що був укладений між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» з моменту набрання рішенням суду законної сили та припинити зобов'язання за цим договором.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме: судом були порушені та не враховані норми ст..ст. 10, 11, 15, 21, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.. 2, 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, ст. 638 ЦК України.; посилання суду на заяву, яку вона підписала 02.11.2007 року, не підтверджується наявними в справі матеріалами та суперечить умовам та правилам надання банківських вимог, на підставі яких суд також здійснює обґрунтування свого рішення; судом при прийнятті рішення також не були враховані норми ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України та норми ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились. Про час і місце розгляду справи сторони повідомлені повістками та телефонограмами, які зареєстровані у журналі телефонограм за №№1098 та 1099 від 04 березня 2016 року.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що 02.11.2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді кредитного ліміту, який банк відповідно до умов п. 3.2, п.3.3 Правил надання банківських послуг, має право змінювати.

На виконання кредитного договору позивачем здійснено надання кредитних коштів шляхом встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, які відповідачем використані у відповідності до своїх споживчих потреб. Підставою для видачі кредиту була заява відповідача про надання їй кредиту шляхом відкриття карткового рахунку та надання кредитних послуг. Тобто, позивач свідомо звернулася до відповідача з метою отримання кредиту.

До моменту укладання кредитного договору банком було повністю роз'яснено позивачу програми та умови кредитування, строк та наслідки несплати зобов'язань за кредитним договором.

Суд дійшов висновку, що не є підставою звільнення від виконання зобов'язань або відповідальності за їх порушення посилання ОСОБА_1 на те, що кредитний договір є несправедливим, оскільки вона сама уклала кредитний договір з відповідачем на підставі вільного волевиявлення, і ставлячи підпис, вважала його справедливим.

Суд, дослідивши зміст умов та правил надання банківських послуг, що є невід'ємним додатком до заяви на отримання кредиту від 02.11.2007 року, дійшов також до висновку, що умови укладеного кредитного договору не суперечать положенням ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Перед укладанням договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 були відомі умови отримання кредиту, термін його отримання, плата за його користування, умови щодо забезпечення та повернення кредиту, про що свідчить її особистий підпис у договорі кредиту (заявці).

Підписуючи кредитний договір, позивач погодилася з його умовами, а тому суд не прийняв до уваги посилання позивача на те, що при укладанні договору ПАТ КБ «ПриватБанк» було порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, суд не прийняв до уваги посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що банк не мав права укладати з нею кредитний договір та встановлювати першочерговий кредитний ліміт у сумі 500,00 грн., оскільки у заявці на отримання кредиту вона вказала, що її заробітна плата складає 400 грн., що позбавляє її можливості повернути кредит у повному обсязі відповідно до умов договору, оскільки із заяви на отримання кредиту вбачається, що ОСОБА_1 вказала розмір своєї заробітної плати у сумі 400 грн. та розмір щомісячного регулярного доходу з інших джерел у сумі 1500 грн.

Приймаючи до уваги досліджені в судовому засіданні докази та обставини в межах заявлених ОСОБА_1 вимог, судом встановлено, що зміст викладених правочинів між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» не суперечить Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства а також моральним засадам суспільства; ОСОБА_1 при укладанні договору мала необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників договору було вільним і відповідало їх внутрішній волі; договір був укладений у встановленій законом формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено в ньому.

Суд дійшов до переконання, що договір укладено згідно із законом, а отже сторони повинні виконувати взяті на себе зобов'язання належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як передбачено ст..ст. 526, 1050, 1054 ЦК України. Банк виконав взяті на себе зобов'язання, однак відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість.

Згідно розрахунку банка розмір заборгованості відповідачки за кредитом станом на 31.08.2014 року складає 44663,93 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 18297,36 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом 18329,55 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом 5672,07 грн. пені та комісії за користування кредитом, 250,00 грн. штраф (фіксована частина) та 2114,95 грн. - штраф (процентна складова).

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що договір укладено згідно із законом , а отже сторони повинні виконувати взяті на себе зобов'язання належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, як передбачено ст..ст. 526, 1050, 1054 ЦК України; банк виконав взяті на себе зобов'язання, однак відповідач взяті на себе зобов'язання не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість. При цьому суд не прийняв посилання ОСОБА_1 на те, що позивач пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 24.10.2014 року, а останній платіж за кредитом було здійснено 14.12.2011 року, про що свідчить роздруківка, надана банком з рахунків ОСОБА_1, тобто банк звернувся до суду в межах строку позовної давності.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її зустрічних позовних вимог суд першої інстанції, виходячи з положень статті 652 ЦК України, дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявності всіх чотирьох умов, необхідних для розірвання кредитного договору у зв'язку із істотною зміною обставин, якими сторони керувались при укладанні договору.

Такі висновки суду є правильними.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивачем надані розрахунок заборгованості, копія заяви позичальника ОСОБА_1, Умови та правила надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою; в процесі розгляду справи позивачем також надана виписка з особового рахунку кредитних зобов'язань позичальника - ОСОБА_1, з яких вбачається, що 02.11.2007 року ОСОБА_1 надала банку Заяву, в якій клієнтом зазначено та власноруч підписано, що «я ознайомився та згодний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку. Я виражаю згоду, що ця Заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між мною та банком договір про надання банківських послуг»; надані документи також свідчать про те, що за кредитним договором здійснювалось погашення кредиту, процентів до 14 грудня 2011 року, станом на 31.08.2014 року заборгованість по кредиту складає 18297.36 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом складає 18329.55 грн., заборгованість з пені та комісії за користування кредитом складає 5672.07 грн., штрафи відповідно до умов кредитного договору складають 250.00 грн. (фіксована частина) та 2114.95 грн. (процентна складова).

Зазначеним доказам судом першої інстанції дана належна правова оцінка і у апеляційного суду немає підстав вважати їх неналежними доказами існування заборгованості за кредитним договором і його укладання з відповідачкою.

Крім того, з доданих позивачем до матеріалів справи (а.с.86-89) пояснень вбачається, що 07.03.2011 року відповідач повторно звернулась до банку із заявою про перевипуск карти, тож за кредитним договором від 02.11.2007 року було видано наступні картки з терміном дії: р. НОМЕР_4 зі строком дії до 06.09 р.; к.НОМЕР_1 зі строком дії до 03.15р.; к.НОМЕР_2 зі строком дії до 06.15 р. та к.НОМЕР_3 зі строком дії до 08 15 р. Користування зазначеними кредитними картками відображено у виписці по особовому рахунку ОСОБА_1 (а.с. 93-94).

Відповідно до наказу СП-2009-984 від 11.12.2009 року, на який посилається в своїх поясненнях до суду першої інстанції представник позивача і який доданий до матеріалів справи, в рамках нової ідеології клієнт проходить первісну ідентифікацію в банку шляхом оформлення одного з можливих «стартових» продуктів (з використанням єдиної анкети-заяви), всі наступні банківські продукти будуть оформлятися за спрощеною формою, без оформлення документів (тільки складні і великі угоди будуть оформлятися якимись додатковими договорами).

Враховуючи викладене апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги щодо видачі і користування кредитною карткою НОМЕР_5, а також щодо неврахування норм ст.ст. 256, 261, 267 ЦК України є безпідставними.

Судом першої інстанції дана також належна правова оцінка доводам ОСОБА_1 відносно її зустрічного позову до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору та припинення зобов'язання і така оцінка, на думку апеляційного суду, є правильною. Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати її неправильною.

Посилання апелянта на спростування викладених в рішенні суду першої інстанції доводів на пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме на абзац 2 п. 16, є також безпідставним, оскільки викладені в ньому роз'яснення стосуються виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, а в даному випадку між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір у національній валюті - гривні.

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував, що пеня і штрафи нараховані після 14 квітня 2014 року особі, яка зареєстрована у населеному пункті, у якому проводилась антитерористична операція, а в такому випадку нарахування штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами забороняється відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», також є безпідставними, оскільки в суді першої інстанції в запереченнях на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_1 на ці обставини не посилалась, що суперечить вимогам ст.. 60 ЦПК України. Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що пеня та штрафи нараховані банком за невиконання умов договору ще до 14 квітня 2014 року.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Висновки суду грунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: