Провадження № 2/369/793/16
17.02.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Волчко А.Я.,
за участю секретаря Раситюк М.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальності «ЛА ВІЛЛА» до ОСОБА_2, 3-ті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним, -
У грудні 2015 року позивач ОСОБА_1 з обмеженою відповідальності «ЛА ВІЛЛА» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2, 3-ті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним.
Свої вимоги позивач обгрунтував тим, що 18.06. 2015 року з відомостей, що містяться в ЄДРПОУ позивачу стало відомо, що 12.06. 2015 року було внесено зміни щодо відомостей про засновників та керівника ТОВ «ЛА ВІЛЛА», яким одноособово почав значитись дехто гр. ОСОБА_5.
В той же час, жодних дій ні Компанія з обмеженою відповідальністю «СВІТІАНО ТРЕЙДІНГ ЛТД» (SVITIANO TRADING LTD), як учасник товариства, чи її уповноважена особа ОСОБА_7 на відчудження своєї частки у розмірі 99, 5 % статутного капіталу ТОВ «ЛА ВІЛЛА» , як і інший учасник товариства ОСОБА_8 на відчуження своєї частки розміром 0, 5 % статутного капіталу ТОВ «ЛА ВІЛЛА» не вчиняли жодних довіреностей чи інших правочинів, які б надавали можливість прямо чи опосередковано відчужувати таку частку від імені товариства на користь третіх осіб також не вчиняли, директором ТОВ «ЛА ВІЛЛА» гр. ОСОБА_4 не призначали.
Таким чином, 12.06. 2015 року ОСОБА_4, в незаконний шахрайський спосіб, шляхом подачі завідомо недостовірних, підроблених документів державному реєстратору перереєстрував на себе 99, 5 % статутного капіталу ТОВ «ЛА ВІЛЛА» на своє ім»я, та призначив себе директором вказаного товариства.
По даному факту дійсним та легітимним керівникам дійсним та легітимним керівником ТОВ «ЛА ВІЛЛА» ОСОБА_9 того ж 18.06. 2015 року було подано заяву про злочин до СУ ГУ МВС України в м. Києві.
Право власності на вказану земельну ділянку посвідчене та підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.10. 2015 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01. 2015 року.
В подальшому 13.06. 2015 року належна позивачу земельна ділянка була начебто продана за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 Станіславивичем, як директором ТОВ «ЛА ВІЛЛА» та від імені ТОВ «ЛА ВІЛЛА» на користь ОСОБА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10
Оскільки, ОСОБА_4 був зареєстрований учасником ТОВ «ЛА ВІЛЛА» та призначений директором товариства, у шахрайський спосіб, шляхом подачі за відомо недостовірних, підроблених документів державному реєстратору, що встановлено в т.ч. судовим рішенням, він не мав належної правоздатності та дієздатності, законного обсягу повноважень діяти від імені та в інтересах ТОВ «ЛА ВІЛЛА», для того, щоб розпоряджатися майном товариства чи укладати вій його імені будь-які договори, вчиняти інші правочини.
Як наслідок, оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06. 2015 року був укладений особою, яка не мала на це права, без дійсної на це волі ТОВ «ЛА ВІЛЛА» чи учасників товариства.
Всі вищевказані обставини додатково підтверджені ухвалами слідчих суддів Шевченківського районного суду м. Києва.
У судове засідання представник позивача з»явився, позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі.
Відповідач та треті особи у справі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені.
Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо відомостей про права та відносини сторін, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача.
Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 з обмеженою відповідальності «ЛА ВІЛЛА» не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено, 18.06. 2015 року з відомостей, що містяться в ЄДРПОУ позивачу стало відомо, що 12.06. 2015 року було внесено зміни щодо відомостей про засновників та керівника ТОВ «ЛА ВІЛЛА», яким одноособово почав значитись гр. ОСОБА_5.
В той же час, жодних дій ні Компанія з обмеженою відповідальністю «СВІТІАНО ТРЕЙДІНГ ЛТД» (SVITIANO TRADING LTD), як учасник товариства, чи її уповноважена особа ОСОБА_7 на відчудження своєї частки у розмірі 99, 5 % статутного капіталу ТОВ «ЛА ВІЛЛА» , як і інший учасник товариства ОСОБА_8 на відчуження своєї частки розміром 0, 5 % статутного капіталу ТОВ «ЛА ВІЛЛА» не вчиняли жодних довіреностей чи інших правочинів, які б надавали можливість прямо чи опосередковано відчужувати таку частку від імені товариства на користь третіх осіб також не вчиняли, директором ТОВ «ЛА ВІЛЛА» гр. ОСОБА_4 не призначали.
12.06. 2015 року ОСОБА_4, перереєстрував на себе 99, 5 % статутного капіталу ТОВ «ЛА ВІЛЛА» на своє ім»я, та призначив себе директором вказаного товариства.
По даному факту дійсним та легітимним керівникам дійсним та легітимним керівником ТОВ «ЛА ВІЛЛА» ОСОБА_9 того ж 18.06. 2015 року було подано заяву про злочин до СУ ГУ МВС України в м. Києві, яка додається до матеріалів справи. ( а.с. 19-20).
Право власності на вказану земельну ділянку посвідчене та підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.10. 2015 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.01. 2015 року.
В подальшому 13.06. 2015 року належна позивачу земельна ділянка була продана за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 Станіславивичем, як директором ТОВ «ЛА ВІЛЛА» та від імені ТОВ «ЛА ВІЛЛА» на користь ОСОБА_2, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окру гу ОСОБА_10
Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми.
У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятоїстатті 13 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Статтею 203 ЦК України (в редакції на час укладання спірних договорів) передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
З огляду на ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У ч.ч. 1, 2 ст. 209 ЦК України визначено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
З огляду на ч. 1 ст. 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.
У статті 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.
Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Причому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, у тому числі у разі його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. Якщо на виконання договору було передано майно чи майнові права, то такий договір не може бути кваліфікований як фіктивний.
З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Всупереч наведеній законодавчій нормі, позивач не навів належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 червня 2015 року, волевиявлення сторін не відповідало їхній внутрішній волі.
З огляду на принцип змагальності цивільного процесу суд обмежений у праві з власної ініціативи витребовувати докази, а може лише сприяти такому праву сторін, що і було вчинено в ході розгляду справи шляхом роз»яснення права про витребування належним чином завірених копій документів, а саме: договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13.06. 2015 року з документами, на підставі яких був укладений даний договір, проте сторони не скористались своїм правом на задоволення відповідних клопотань про витребування належним чином засвідчений копій документів, а в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
У зв'язку з викладеним у суду відсутні підстави вважати, що оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки був вчинений відповідачем ОСОБА_2 всупереч волі ОСОБА_1 з обмеженою відповідальність «ЛА ВІЛЛА» в особі директора ОСОБА_4 та без його згоди, а отже, позов слід залишити без задоволення.
Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги рекомендації Верховного суду України, викладені у Постанові Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», керуючись ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 202-204, 209, 210, 215, 216, 219, 236, 321, 368, 369, 657 ЦК України, ст. 60 СК України, ст.ст. 4,10, 11, 15, 60, 154, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
У задоволенні позову ОСОБА_1 з обмеженою відповідальності «ЛА ВІЛЛА» до ОСОБА_2, 3-ті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 (десяти) днів з дня отримання рішення.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

СУДДЯ А.Я.Волчко