Провадження №2/263/153/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2016 року Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Григорьєвій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом до відповідачки ОСОБА_2, в якому просить визнати його особистою приватною власністю легковий автомобіль марки «Mazda FL2.0», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 07.09.2012 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 09.10.2015 року шлюб було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя. В період шлюбу 24.12.2012 року позивачем було придбано спірний автомобіль. В серпні 2015 року, як зазначає позивач, наведений автомобіль було викрадено, за даним фактом ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів, його заяву було зареєстровано у ЄРДР. Відповідно до посилань позивача, спірний автомобіль на теперішній час перебуває у незаконному володінні відповідачки. Зазначає, що автомобіль ним було придбано за власні кошти, що підтверджується наступними фактами. Так, 04.09.2012 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено депозитний договір та відкрито рахунок на суму 155 000 грн. строком на 3 місяці - до 04.12.2012 року. 06.12.2012 року наведений договір було розірвано та грошові кошти, які зберігались на депозитному рахунку були отримані ОСОБА_1 За вказані кошти позивачем було придбано спірний автомобіль. Крім того, позивач зареєстрований в кості фізичної особи-підприємця з 2009 року. Дохід ОСОБА_1 за 2012 рік склав 81 765 грн., його заробітна плата у ДП «Маріупольський морський торговельний порт» за 2012 рік дорівнює 10 997,40 грн. Враховуючи наведені доходи, отримані ОСОБА_1, позивач вважає, що спірний автомобіль було придбано за його власні кошти, з огляду на що він не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, наполягали на задоволенні позовних вимог. Позивач не заперечував, що відповідачка працювала та отримувала заробітну плату до шлюбу неофіційно, а також під час шлюбу. Спірний автомобіль було придбано за згодою подружжя, оскільки вони планувало придбати квартиру, але вирішили придбати автомобіль, яким користувалися обидва, мандрували на автомобілі в АР Крим у відпустці тощо. Позивач заперечував той факт, що мати відповідачки дарувала гроші на весілля.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та її представник позовні вимоги не визнали. Зауважили, що спірний автомобіль є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, був придбаний за згодою подружжя та для потреб сім'ї, з огляду на що відповідачка, як і ОСОБА_1 має право володіння та користування цим транспортним засобом. Відповідачка також вказала, що неофіційно працювала до укладення шлюбу, але перед весіллям звільнилася, оскільки її роботодавець відмовився надати відпустку, а ОСОБА_1 обіцяв забезпечувати усі матеріальні сімейні потреби. Мати відповідачки на весілля подарувала подружжю грошові кошти в розмірі 5000 дол.США, які вони витратили на спільні потреби. Враховуючи наведене ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на автомобіль задоволенню не підлягають.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що працював разом з ОСОБА_2 з весни 2010р. до середини літа 2012р., її заробітна плата складала приблизно 5000-6000грн. Йому відомо, що сторони до одруження проживали разом з батьками позивача, а потім разом знімали житло. Також свідок вказав, що ОСОБА_1 збирали гроші на придбання квартири.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні показала, що сторони до шлюбу 2 роки прожили з батьками позивача, після шлюбу орендували квартиру. Мати ОСОБА_2 давала їй гроші в сумі 6 000 доларів США на придбання квартири, але подружжя ОСОБА_1 разом вирішило придбати автомобіль.

Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 При цьому суд виходить з наступного.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 09.10.2015 року шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07.09.2012 року, було розірвано за позовом ОСОБА_2

Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль «Mazda», державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, дата реєстрації - 02.01.2013 рік.

Вказаний транспортний засіб ОСОБА_1 було придбано на підставі договору №12.12-127М від 09.12.2012 року, укладеного між ТОВ «АЛЕКС-АВТО» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець). Відповідно до п. 3.3 зазначеного договору на дату підписання Договору вартість (ціна) товару становить 217 080 грн. з урахуванням ПДВ - 36 180 грн.

Згідно із пріємо-здавальним актом від 24.12.2012 року, укладеним між ТОВ «АЛЕКС-АВТО» та ОСОБА_1, останнім було прийнято транспортний засіб, вказаний у договорі та сплачено його вартість у розмірі 217 080 грн.

Слід зазначити, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі за текстом СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1)час набуття такого майна;

2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року № 6-2333цс15, яка відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) є обов'язковою для застосування судами України.

За змістом цієї норми, як вже зазначалось вище, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналізуючи наведені норми СК України щодо визнання майна таким, що набуто за особисті кошти одного із подружжя, під поняттям «особисті кошти» законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування.

В той же час ст.60 СК України презюмується віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.

У такому разі саме позивач, відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України має спростувати наведену матеріально-правову презумпцію з метою обґрунтування своїх посилань щодо визнання майна об'єктом права особистої власності.

Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, на підтвердження доведеності своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на той факт, що частина грошових коштів за придбаний спірний автомобіль ним було сплачено за рахунок депозитного вкладу.

Відповідно до копії договору № SAMDN5241 від 04.09.2012 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 останнім передано до банківської установи грошові кошти у розмірі 155 000 грн. в якості грошового вкладу на строк 3 місяці - до 04.12.2012 року включно. У зв'язку із внесенням суми вкладу Банк відкриває Клієнту особовий рахунок № НОМЕР_2. Процентна ставка за вкладом становить 17 % річних. Період нарахування процентів за вкладом - 1 місяць. Мінімальний строк вкладу - 3 місяці.

Згідно із випискою за рахунком НОМЕР_2 за період з 01.06.2012 року по 19.06.2013 року, за наведеним рахунком ОСОБА_1 отримано грошові кошти у розмірі 162 327,63 грн. за період з 04.09.2012 року по 07.12.2012 року.

Крім того, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію ФОП № НОМЕР_3, ОСОБА_1 зареєстрований в якості фізичної особи-підприємця 07.12.2009 року. Згідно із податковою декларацією ФОП ОСОБА_1 за період 2012 року, сума доходу за звітний (податковий) період складає 81 765 грн.

Відповідно до довідки № 1542 від 22.09.2015 року про заробітну плату ОСОБА_1, який працює у ДП «ММТП», загальна сума заробітної плати позивача за період січня 2012 року - грудня 2012 року склала 10 997,40 грн.

Враховуючи викладений вище правовий аналіз, суд погоджується з посиланнями позивача на той факт, що грошові кошти, отримані ним за договором депозитного вкладу, який було укладено між ним та банківською установою до реєстрації шлюбу з відповідачкою, є його особистими грошовими коштами, проте наведена обставина не може слугувати безперечним доказом того факту, що спірний транспортний засіб було придбано лише із залученням особистих грошових коштів ОСОБА_1 До таких висновків суд приходить:

-по-перше, враховуючи різницю між отриманими грошовими коштами за договором депозитного вкладу (162 327,63 грн.) та вартістю спірного автомобіля, зазначеного у договорі № 12.12.-127 М та в пріємо-здавальному акті (217 080 грн.);

-по-друге, беручи до уваги недоведеність ОСОБА_1 того факту, що саме із залученням грошових коштів, отриманих за договором депозитного вкладу, ним було придбано спірний транспортний засіб.

На переконання суду дана обставина може бути підставою для збільшення частки ОСОБА_1 у разі поділу спільної сумісної власності подружжя, проте враховуючи той факт, що таких позовних вимог сторонами не заявлено, а відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК, вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом, у даному випадку наведена обставина не може бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання спірного транспортного засобу об'єктом права особистої приватної власності позивача.

Посилання на отримання позивачем доходу у вигляді заробітної плати та доходів від підприємницької діяльності також не можу бути підставою для задоволення позовних вимог та відступу від презумпції рівності часток подружжя, оскільки відповідно до досліджених судом доказів, до укладення шлюбу, а також у період перебування у шлюбі відповідачка також мала джерело доходу - згідно із копією трудової книжки остання перебувала у трудових відносинах з ТОВ «КорпусГрупКомтек» та підтверджується показаннями свідків.

Той факт, що річний дохід позивача є більшим ніж сукупний дохід ОСОБА_2 не може слугувати підставою для визнання набутого в період шлюбу майна особистою власністю ОСОБА_1, оскільки це буде суперечить правовим засадам, встановленим ст.63 СК України.

Крім того, суд зауважує, що згідно з поясненнями сторін спірний автомобіль було придбано за згодою подружжя та для потреб сім'ї.

Враховуючи той факт, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України стягненню з ОСОБА_2 не підлягає.

На підставі ст.ст.57,60,61,63,69,70,71 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 143, 209, 212, 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на автомобіль марки «Mazda FL 2.0», 2012 року випуску, державний реєстраційний номерний знак НОМЕР_1, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м.Маріуполя Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участі у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя О.М. Томілін