Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ізмайлової Т.Л., Кузнєцова В.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіної Марини Анатоліївни про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А. про визнання незаконним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, який мотивований тим, що з 18 березня 2014 року працював у відповідача на посаді спеціаліста Управління софт-колекшн Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб з дистанційним робочим місцем. 16 січня 2015 року його було ознайомлено з наказом від 25 листопада 2014 року та повідомленням про подальше звільнення у зв'язку зі скороченням штату працівників. 16 березня 2015 року позивачу був надісланий лист, яким повідомлено про його звільнення з 16 березня 2015 року у зв'язку із скороченням штату працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач вважає, що його звільнення є незаконним, оскільки його звільнили раніше, ніж через два місяці з дня попередження про звільнення, йому не було запропоновано іншу роботу, у день звільнення його не було ознайомлено з наказом про звільнення, не видавалась його копія під розписку; не було видано трудову книжку; в письмовій формі не було погоджено направлення трудової книжки з доставкою до місця його проживання; не було проведено повний розрахунок при звільненні.

Мотивуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, позивач посилався на те, що незаконним звільненням йому завдано значної моральної шкоди, так як позбавлено права на працю.

Враховуючи вище викладене, позивач просив визнати незаконним наказ № 81-п від 11 березня 2015 року в частині його звільнення, визнати запис про його звільнення у трудовій книжці недійсним, поновити його на посаді спеціаліста управління софт-колекшн департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у сумі 100 000 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків місцевого та апеляційного судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом № 92-П від 30 квітня 2002 року голови правління Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» позивача прийнято на посаду робітника сектору обслуговування головного офісу Управління справами.

Наказом голови правління № 97-п від 11 березня 2014 року позивача переведено на посаду спеціаліста Управління софт-колекш Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб з робочим місцем у м. Києві.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 128 від 24 листопада 2014р. з 24 листопада 2014р. призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Всеукраїнський акціонерний банк».

Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації № 26 від 25 листопада 2014 року «Про скорочення посад» у зв'язку зі зміною організації праці внаслідок зменшення обсягу банківський операцій у ПАТ «ВіЕйБі Банк» скорочена посада спеціаліста Управління софт-колекшн Департаменту по роботі з проблемними активами фізичних осіб.

16 січня 2015 року позивача було повідомлено про наступне звільнення, що підтверджується актом про ознайомлення позивача з наказом № 26 від 25 листопада 2014 року та повідомленням про звільнення № 4/1-1981 від 27 листопада 2014 року.

Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» № 81-п від 11 березня 2015р. позивача звільнено з займаної посади з 16 березня 2015р. у зв'язку зі скороченням штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до наданих штатних розписів станом на 01 січня 2015 року та станом на 01 березня 2015 року, посада спеціаліста, яку займав позивач, скорочена.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, визначившись належним чином з характером спірних правовідносин, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_4 проведено відповідно до вимог трудового законодавства, зокрема у відповідача мало місце скорочення штату працівників, позивач був вчасно попереджений про наступне звільнення і в банку були відсутні вакантні посади, які за своєю освітою та досвідом роботи міг зайняти позивач.

Посилання у касаційній скарзі на порушення відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України безпідставні, так як на момент звільнення позивача у банку були наявні дві вакантні посади в Управлінні позовної роботи з фізичними особами - провідного юрисконсульта та спеціаліста, які позивач не міг зайняти у зв'язку із відсутністю у нього відповідної освіти, так як він має професію штукатура, плиточника-лицювальника, та не має відповідного досвіду роботи.

Крім того, апеляційним судом належним чином перевірено встановлені судом першої інстанції фактичні обставини справи та зроблені правильні висновки про те, що позивач правильно був звільнений 16 березня 2015 року, без порушення встановленого ч. 1 ст. 42-2 КЗпП України двомісячного строку, оскільки був повідомлений про звільнення 16 січня 2015 року, а в силу ч. 3 ст. 254 ЦК цей строк закінчився 15 березня 2015 року.

Крім того, оскільки позивач у день звільнення не перебував у приміщенні банку, так як працював дистанційно, трудова книжка останньому була направлена кур'єром. Доводи скарги про те, що позивач письмової згоди на направлення йому трудової книжки кур'єром не давав, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваних рішень відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,-

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов
Г.І. Мостова