Справа № 135/1516/15-ц Провадження № 22-ц/772/1288/2016Головуючий в суді першої інстанції Корнієнко О. М.
Категорія 46Доповідач Медяний В. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Жданкіна В.В., Ковальчука О.В.,

за участю секретаря Агеєвої Г.В.,

розглянувши у відкритому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Ладижинський міський сектор управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року,

встановила:

У листопаді 2015 року позивачі звернулися до суду з даним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначають, що згідно рішення №661 від 12.12.2003 року виконавчого комітету Ладижинської міської ради Вінницької області вони взяли участь у приватизації двокімнатної квартири АДРЕСА_1 і стали співвласниками вищезазначеної квартири в рівних частках відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21.01.2004 року.

В даній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3, її дочка - ОСОБА_7 та відповідач до ОСОБА_6.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області 27.06.2014 року розірвано шлюб між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем до ОСОБА_6.

Відповідач в грудні 2013 року добровільно виселився з даної квартири і став проживати окремо.

В даний час в зазначеній квартирі фактично проживають лише позивачі та дочка ОСОБА_3 - ОСОБА_7.

Позивачі вважають, що будучи зареєстрованим у вищевказаній квартирі відповідач обмежує їх право на користування їхньою квартирою, а тому просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, знявши його з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Кіто, Еквадор, громадянина Еквадору, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь позивачів по 321 грн. 20 коп. судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач у справі ОСОБА_6 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

В судове засідання до суду апеляційної інстанції скаржник відповідач у справі ОСОБА_6 не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у його відсутність.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції представник позивачів у справі ОСОБА_8 апеляційну скаргу не визнала та заперечила проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просила рішення залишити без змін.

Представник третьої особи Ладижинського міського сектору управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області - Скляр О.В. покладався при розгляді справи на розсуд суду.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача та представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, при ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч.1-3 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом установлено, що позивачі у справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 21.01.2004 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

З довідки №1222 від 26.11.2015 року, виданої КП «Ладжитлосервіс», вбачається, що в зазначеній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3, її дочка - ОСОБА_7 та відповідач до ОСОБА_6.

Відповідач ОСОБА_6 вселився та проживав у вказаній квартирі як член сім'ї ОСОБА_3, з якою він перебував у шлюбі. Інші співвласники не заперечували проти вселення та спільного проживання відповідача в квартирі.

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.06.2014 року розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

З копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї виданого 29.07.2015 року соціальним інспектором Управління праці та соціального захисту населення у м. Ладижин Вінницької області вбачається, що в зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_3, її дочка - ОСОБА_7 та її колишній чоловік ОСОБА_6, який фактично проживає у кв. АДРЕСА_2.

Позивач ОСОБА_3 стверджує, що відповідач виселився зі спірної квартири в грудні 2013 року, а відповідач ОСОБА_6 стверджує, що не проживає в ній приблизно з лютого 2014 року.

Таким чином, судом першої інстанції достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_6 вже у березні 2014 року не проживав у спірній квартирі.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції посилався на норми ст. 405 ЦК України та виходив з того що відповідач ОСОБА_6 на початку 2014 року добровільно виселився із спірного житла. Доказів про те, що у спірній квартирі він не проживає з поважних причин відповідач суду не надав. Також він не надав і доказів на підтвердження того, що він був позбавлений можливості проживати та користуватися спірною квартирою через те, що позивачі чинили йому перешкоди у вселенні до цього житла після того, як він добровільно виселився. Позову про вселення відповідач не подавав.

Суд вважає твердження відповідача про те, що він і на даний час не бажає проживати в спірному житлі додатково свідчить про відсутність поважних причин для непроживання його в квартирі.

Заперечення відповідача проти позову з посиланням на те, що йому не буде де зареєструватись в Україні, якщо його позбавлять права проживати в квартирі, оскільки він є громадянином іншої країни, на думку суду є безпідставними та такими, що не стосуються предмету спору.

Неприязні стосунки між колишнім подружжям та конфлікт щодо участі у вихованні дитини, на думку суду не є поважними причинами, що можуть перешкоджати проживати у спірному житлі, оскільки доказів неправомірної поведінки позивачів відповідачем суду не надано.

Судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному житлі без поважних причин понад один рік та будь-якої домовленості про збереження за ним житлової площі на період його відсутності не існує.

В іншій частині позовних вимог, яким відмовлено в знятті відповідача з реєстрації місця проживання. рішення суду першої інстанції не оскаржується.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачі у справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в рівних частках є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними наявними у справі доказами.

В зазначеній квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_3, її дочка - ОСОБА_7 та відповідач до ОСОБА_6, який вселився та проживав у вказаній квартирі як член сім'ї ОСОБА_3, з якою він перебував у шлюбі, що згодом було розірвано рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 27.06.2014 року. З березня 2014 року відповідач ОСОБА_6 в зазначеній квартирі фактично не проживає, а проживає у кв. АДРЕСА_2.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У пункті 33 ППВССУ від 07.02.2014 N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності (законного володіння). Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина 1 статті 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Таким чином колегія суддів переконана, що суд першої інстанції частково задовольняючи позов, вірно встановив та виходив з того, що відповідач ОСОБА_6, будучи зареєстрованим, але відсутнім без поважних причин з березня 2014 року в належній позивачам спірній квартирі, порушує їх право власності (законного володіння), а тому позивачі як власники цього майна, мають право вимагати усунення перешкод у здійснення ними права користування своїм майном шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому відповідач не надав належних та допустимих доказів на спростування як вимог доводів позову, так і ухваленого судом рішення.

Інші доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди відповідача з ухваленим районним судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 303, 307, 308, 313-315, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ладижинського міського суду Вінницької області від 29 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ В.В. Жданкін

/підпис/ О.В. Ковальчук

Згідно з оигіналом: