Справа №487/3919/15-ц 21.07.2016 21.07.2016 21.07.2016
Провадження №22-ц/784/1372/16
Категорія 27 Суддя першої інстанції: Агєєва Л.І.
Суддя-доповідач апеляційного суду: Шаманська Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Шаманської Н.О.,

суддів: Крамаренко Т.В., Мурлигіної О.Я.,

із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,

за участю: представника позивача - Дядюренка М.П., представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2016 р, ухваленого за позовом

публічного акціонерного товариства

«Перший український міжнародний банк»

(далі - ПАТ «ПУМБ»)

до

ОСОБА_4

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 р. ПАТ «ПУМБ» звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 11 березня 2008 р. між ЗАТ «ПУМБ» (правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 6166440, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 000 доларів США зі сплатою 12,99 % процентів річних за користування кредитом строком до 11 березня 2028 р.

Одночасно, з метою забезпечення виконання кредитного договору з відповідачем було укладено договір іпотеки № 61666445, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

2 квітня 2009 р. сторони уклали додаткову угоду № 7533734 до кредитного договору № 6166440, відповідно до якої з 11 квітня по 11 вересня 2009 р. включно змінено процентну ставку за користування кредитом

15 січня 2010 р. сторони уклали додаткову угоду № 8571051 до кредитного договору № 6166440, відповідно до якої відповідачу надано другий транш кредиту у розмірі 109 352,47 грн., з метою погашення частини заборгованості позичальника за раніше наданим траншем кредиту.

18 січня 2010 р. сторони уклали додаткову угоду № 8601205 до кредитного договору № 6166440, відповідно до якої з 11 лютого 2010 р. по 10 червня 2011 р. включно змінено процентну ставку за користування кредитом та встановлено 0,01 % процентів, а з 11 червня 2011 року - процентна ставка становитиме 14 % процентів річних.

Посилаючись на те, що відповідач порушує кредитні зобов'язання та станом на 3 лютого 2015 р. має заборгованість, позивач уточнивши свої вимоги під час судового розгляду просив стягнути з відповідача на його користь 291 106, 65 доларів США та 101 006 грн. 33 коп. - заборгованості за кредитом; 217 320, 95 доларів США та 109 724 грн. 20 коп. - заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом; 876 736 грн. 36 коп. - пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором;

3 000 доларів США - штрафу за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором; 220 286 грн. 50 коп. - штрафу за порушення строків виконання зобов'язань зі страхування.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2016 р. позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПУМБ» 291 106, 65 доларів США та 101 006 грн. 33 коп. - заборгованості по кредиту, 217 320, 95 доларів США та 109 724 грн. 20 коп. - заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом та 876 736 грн. 36 коп. - пені. Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3, просив скасувати рішення суду та постановити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невірність висновків суду щодо строку позовної давності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 11 березня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ» (правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ») та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 6166440, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 000 доларів США зі сплатою 12,99 % процентів річних за користування кредитом строком до 11 березня 2028 р.

Одночасно, з метою забезпечення виконання кредитного договору з відповідачем було укладено договір іпотеки № 61666445, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

2 квітня 2009 р. сторони уклали додаткову угоду № 7533734 до кредитного договору № 6166440, відповідно до якої з 11 квітня по 11 вересня 2009 р. включно змінено процентну ставку за користування кредитом .

15 січня 2010 р. сторони уклали додаткову угоду № 8571051 до кредитного договору № 6166440, відповідно до якої відповідачу надано другий транш кредиту у розмірі 109 352,47 грн., з метою погашення частини заборгованості позичальника за раніше наданим траншем кредиту.

18 січня 2010 р. сторони уклали додаткову угоду № 8601205 до кредитного договору № 6166440, відповідно до якої з 11 лютого 2010 р. по 10 червня 2011 р. включно змінено процентну ставку за користування кредитом та встановлено 0,01 % процентів, а з 11 червня 2011 року - процентна ставка становитиме 14 % процентів річних.

З матеріалів справи вбачається, що з липня 2010 р. відповідач припинив виконувати свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 3 лютого 2015 р. утворилась заборгованість, яка складається з 291 106, 65 доларів США та 101 006 грн. 33 коп. - заборгованості за кредитом; 217 320, 95 доларів США та 109 724 грн. 20 коп. - заборгованості за непогашеними відсотками за користування кредитом; 876 736 грн. 36 коп. - пені за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором;

3 000 доларів США - штрафу за порушення строків виконання зобов'язань за кредитним договором; 220 286 грн. 50 коп. - штрафу за порушення строків виконання зобов'язань зі страхування.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з урахуванням положень ст. ст. 526, 527, 611, 1054 ЦК України дійшов вірного висновку, про те, що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню з відповідача.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів сторонами не оскаржувалось, а тому в цій частині апеляційним судом не перевірялось.

Що стосується доводів апелянта про пропуск позивачем строку звернення до суду, то колегія вважає, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Так, згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений, або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що надіслана вимога ПАТ «ПУМБ» до відповідача мала бути виконана до 3 липня 2010 р., отже строк позовної давності починається саме з цієї дати до 3 липня 2013 р.

Однак, ч. 2 ст. 264 ЦК України встановлено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Так, позивач 11 листопада 2010 р. звернувся з позовом до Заводського районного суду м. Миколаєва про стягнення заборгованості з відповідача, який вподальшому змінив та просив звернути стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 травня 2013 р. позов задоволено. Зазначене рішення набрало законної сили 25 вересня 2013 року та на даний час триває виконавче провадження. Проте, рішення суду на теперішній час неможливо виконати у зв'язку з веденням мораторію на стягнення майна громадян як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, з урахуванням положень ч.2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності почався знову з 25 вересня 2013 р.

До того ж, відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

1 вересня 2011 р. відповідач звернувся до позивача з заявою з проханням здійснення реструктуризації боргу (а.с. 187), а 18 червня 2015 р. відповідач звернувся з заявою до позивача з проханням застосування до нього індивідуальних умов по прощенню боргу (а.с. 188). Обидві заяви містять відомості, щодо визнання відповідачем свого боргу, а тому перебіг позовної давності був перерваний двічі.

Посилання представника відповідача на те, що визнання боргу після спливу позовної давності є підставою для застосування позовної давності, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки такі твердження є наслідком невірного тлумачення норм матеріального права.

Що ж стосується доводів апелянта щодо стягнення заборгованості в іноземній валюті, то такі доводи не можуть бути підставою для скасування судового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Статтею 5 Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі - НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення.

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет.

Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

На момент видачі кредиту відповідачу ПАТ «ПУМБ» мав Банківську ліцензію № 8 та Дозвіл № 8-1, видані Національним банком України 2 жовтня 2006 р., а також має на сьогоднішній день Банківську ліцензію № 8 та Дозвіл № 8-2, видані Національним банком України 4 серпня 2009 р. та 2 вересня 2009 р. відповідно, які дозволяють банку виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону, що не оспорювалось сторонами в судовому засіданні.

Така правова позиція узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом України в постанові № 6-1680цс15 від 10 лютого 2016 р., яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування.

За таких обставин, колегія не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.О. Шаманська

Судді Т.В. Крамаренко

О.Я. Мурлигіна