У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 23 листопада 2016 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є. суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Писаної Т.О., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна подружжя, визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року, в с т а н о в и л а: У січні 2016 року позивач звернулася до суду з даним позовом, зазначивши в його обгрунтування, що з 07 липня 2000 року вона перебуває із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого ними на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2004 року придбано 35/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель АДРЕСА_2, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_7 У травні 2015 року ними за спільні кошти придбано автомобіль марки «Toyota LandCruiser», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, право власності на який також зареєстровано за відповідачем. 03 листопада 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. Посилаючись на те, що спірне майно є спільною сумісною власністю, відповідач відмовляється від його поділу в добровільному порядку, транспортний засіб відчужений без її згоди, просила суд визнати 35/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності, визнавши за нею право власності на Ѕ його частини. Визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля та стягнути на її користь компенсації належної їй Ѕ частини в розмірі 199 350 гривень. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 березня 2016 року позов задоволено частково. Ухвалено визнати 35/200 частин житлового будинку АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_6 право власності на 35/400 частин будинку № 43 по вул.. Калініна в м. Ірпені Київської області як на частку у спільному майні подружжя. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota LandCruiser», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 (нині д. н. НОМЕР_4), укладений 03.11.2015 р. з ОСОБА_8 В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 - відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат. Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позову. Визнано 35/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Визнано за ОСОБА_6 право власності на 35/200 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель за ; № 43 по вул.. Калініна в м. Ірпені Київської області. Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля «Toyota LandCruiser», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3, укладений 03.11.2015 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію вартості її частини у праві власності на автомобіль в розмірі 199 350 грн. У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що об'єктом спільної сумісної власності подружжя є не 35/100, а 35/200 частин спірного будинку, оскільки він придбаний за рахунок особистих коштів відповідача у розмірі 12 500 гривень, отриманих від продажу належної йому на праві особистої власності квартири АДРЕСА_1. Щодо вимог про поділ транспортного засобу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, як такого, що укладений без згоди іншого подружжя. Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини автомобіля, суд першої інстанції виходив з того, що звіт про оцінку майна від 17 грудня 2015 року є неналежним доказом, оскільки в ньому визначена вартість не спірного транспортного засобу, а приблизна вартість автомобіля такої марки та, врахувавши, що позивачем не надано доказів на підтвердження дійсної вартості спірного рухомого майна, дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив з відсутності доказів на підтвердження вкладення відповідачем коштів, отриманих від продажу належної на йому праві власності квартири на придбання частини спірного будинку, а тому дійшов висновку, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є не 35/200, а 35/100 частин, які підлягають поділу в рівних частках. Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу із стягненням з відповідача на користь позивача вартості Ѕ його частини, апеляційний суд виходив з того, що відповідач розпорядився автомобілем, який є об'єктом права спільної сумісної власності, без згоди позивача, а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 65 СК України із стягненням грошової компенсації відповідно до ст. 71 СК України з урахуванням звіту про оцінку майна від 17 грудня 2015 року. Проте з висновком апеляційного суду в повній мірі погодитись не можна. Статтями 213, 214, 316 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вимоги до рішення суду апеляційної інстанції викладені у ст. 316 ЦПК України. У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК). Вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами ст. 70 СК України. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому беруться до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення для справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України) відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи до спірних правовідносин ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Судом встановлено, що 07 липня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровано шлюб. ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13 червня 1994 року та свідоцтва про право на спадщину від 27 листопада 2003 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, яку він продав на підставі договору купівлі-продажу від 10 вересня 2004 року за ціною 12 500 гривень. 18 грудня 2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу 35/100 частин житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель АДРЕСА_2 вартістю 24 200 гривень, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_7 Як вбачається з апеляційної скарги, позивач не заперечувала, що грошові кошти на придбання спірної частини будинку складалися, в тому числі кошти від продажу квартири, належної на праві власності відповідачу у розмірі 12 500 гривень, а також спільних коштів подружжя у розмірі 11 700 гривень, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню. За таких обставин, висновок апеляційного суду про визнання 35/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та визнання за позивачем права власності на Ѕ частини будинку на підставі ч. 1 ст. 70 СК України є передчасним. Крім того, судом встановлено, що у травні 2015 року за спільні кошти сторін придбано автомобіль марки «ToyotaLand Cruiser», 2000 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, право власності на який також зареєстровано за відповідачем. 03 листопада 2015 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу. Вирішуючи спір в частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного автомобіля та стягнення грошової компенсації апеляційний суд не звернув уваги, що за нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана у письмовій формі. Однак, відповідно до положень ч. ч. 1,2218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна зі сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Як роз'яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядженням майно, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (п. 30 Постанови). Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого без письмової згоди одного з подружжя, за умови наявності іншої згоди, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року (справа № 6-7цс15), яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Отже, висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для визнання недійсним договорукупівлі-продажу спірного автомобіля від 03 листопада 2015 року є помилковим. За таких обставин рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Київської області від 16 червня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Т.О. Писана О.В. Попович