У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

20 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Остапчука Д.О.,

Дербенцевої Т.П., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2015 року

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, уточненим під час розгляду справи, до ОСОБА_4 та просила на підставі статті 233 ЦК України визнати недійсним пункт 5 договору позики, укладеного між нею та ОСОБА_4 23 серпня 2011 року.

Позивачка посилалась на те, договір позики укладено 23 серпня

2011 року з умовою повернути борг до 15 вересня 2011 року (п. 2 договору), тобто сума 100 000 грн позичалась на 23 дні. Сума позики нею повернута, але відповідно до п. 5 договору позики за прострочення повернення боргу позичальнику вона повинна сплатити 2,17 відсотка за один день користування коштами, що рівнозначно 793,5 відсотка річних, і ця умова є недійсною з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, оскільки договір позики було укладено під впливом тяжких для неї обставин - хвороби зятя, звістки про смерть матері чоловіка, та на вкрай невигідних для неї умовах.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 08 грудня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним п.5 договору позики від 23 серпня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. за реєстровим № 1719.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення у справі, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши та перевіривши доводи касаційної скарги відповідно до матеріалів справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог статей 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч. 2 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до змісту ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин може бути визнано недійсним із зазначених підстав у разі доведеності судом, що однією стороною він вчинений вимушено в результаті впливу тяжкої для цієї сторони правочину обставини і на вкрай невигідних для неї умовах, а інша сторона правочину свідомо використала такий стан контрагента для вчинення правочину в своїх інтересах.

Тобто за змістом статті позивач з дотриманням вимог ст. 60 ЦПК України повинен довести, а суд на підставі ст.ст. 212-214 ЦПК України повинен перевірити не тільки наявність тяжких обставин, які змусили особу укладати договір, а також і ту обставину, що друга сторона правочину свідомо використала цей збіг для укладення договору на вкрай невигідних для цього умовах.

Судом установлено, що 23 серпня 2011 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено безвідсотковий договір позики на суму 100 000 грн на термін до 15 вересня 2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Тишківською Р.І. за реєстровим № 1719. У договорі зазначено, що грошові кошти позичальник отримала до підписання вказаного договору.

Згідно з п. 5 даного договору сторони домовились, що у випадку, коли ОСОБА_3 не поверне вказану суму до 15 вересня 2011 року включно, вона зобов'язується оплатити ОСОБА_4 збитки і моральну шкоду, завдані простроченням виконання зобов'язання, в розмірі 50 (п'ятдесят) відсотків від суми позики.

Також встановлено, і це не заперечується сторонами, що позика в сумі 100 000 грн. була повернута позичальником 13 жовтня 2011 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, виходив із доведеності доводів позивачки про те, що договір позики з умовою п.5 про сплату 50 % від суми позики у випадку прострочення боргу укладено позивачкою на вкрай невигідних для неї умовах та внаслідок збігу тяжких сімейних обставин - необхідність проводити лікування чоловіка доньки у Львівській клінічній психіатричній лікарні, звістки про смерть свекрухи.

Однак суд дійшов такого висновку, не перевіривши належним чином доводів відповідача, який посилався на те, що наведені ОСОБА_3 обставини як вкрай тяжкі для неї існували тривалий час, зокрема з

2010 року, а повідомлення про смерть свекрухи у день укладення договору також не є доказом збігу тяжких обставин, при цьому йому не було нічого відомо про наявність цих обставин та він не використовував їх для примушування укладання договору з умовою, яку позивачка просила визнати недійсною.

Наведені обставини мають значення для правильного вирішення спору, а тому ухвалення судом рішення без з'ясування та належної оцінки цих обставин є передчасними.

При цьому посилання в рішеннях судів на те, що гроші, отримані у позику, були витрачені на лікування, і це свідчить про збіг тяжких обставин і тому договір укладено на вкрай невигідних умовах, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

З урахуванням викладеного, висновки судів зроблені з порушенням норм ст. ст. 213, 214 ЦПК України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 08 грудня

2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

Д.О. Остапчук

О.В. Попович