Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Наумчука М.І.,
Мостової Г.І.,Парінової І.К.,-
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» про зміну причини звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» (далі - ЗДП «Кремнійполімер») про зміну причини звільнення та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 06 травня 2011 року він прийнятий на роботу до відповідача на посаду механіка. 11 листопада 2011 року він призначений на посаду начальника цеху № 6. 08 липня 2014 року ним подано заяву про звільнення за власним бажанням і його повідомлено, що він звільнений 08 липня 2014 року у день складання заяви. 09 липня 2014 року він прийшов на підприємство за трудовою книжкою та розрахунком, проте йому повідомили, що згідно наказу директора йому заборонено прохід на територію підприємства. 18 вересня 2014 року позивач поштою отримав наказ №268 від 11 вересня 2014 року про звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП та наказ про припинення трудового договору. У зв'язку з вказаними обставинами, позивач просив суд визнати незаконними наказ по ЗДП «Кремнійполімер» №268 від 11 вересня 2014 року та наказ №КП 028 від 11 вересня 2014 року в частині формулювання причини звільнення, зобов'язати керівника ЗДП «Кремнійполімер» змінити в наказі №268 та наказі № КП 028 формулювання причин звільнення, зобов'язати керівника ЗДП «Кремнійполімер» виправити йому в трудовій книжці запис про звільнення та виплатити компенсацію заробітної плати за час вимушеного прогулу, вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку і моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року, позов задоволено частково. Визнано незаконними наказ по ЗДП «Кремнійполімер» №268 від 11 вересня 2014 року та наказ №КП 028 від 11 вересня 2014 року в частині формулювання причини звільнення, а саме - про звільнення ОСОБА_6 за прогул у відповідності до ст. 40 п. 4 КЗпП України. Зобов'язано керівника ЗДП «Кремнійполімер» змінити в наказі по ЗДП «Кремнійполімер» №268 від 11 вересня 2014 року та наказі №КП 028 від 11 вересня 2014 року формулювання причин звільнення, а саме зазначити «звільнити ОСОБА_6 за власним бажанням у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України». Зобов'язано керівника ЗДП «Кремнійполімер» виправити ОСОБА_6 в трудовій книжці запис про звільнення по ст. 40 ч. 4 КЗпП України зазначивши у відповідності до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Зобов'язано ЗДП «Кремнійполімер» виплатити ОСОБА_6 компенсацію заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 34 141,80 грн., також виплатити вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку у відповідності до ст. 44 КЗпП України загальною сумою 8 845,83 грн. Стягнуто з ЗДП «Кремнійполімер» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 2 тис. грн., а в іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ЗДП «Кремнійполімер»просить судові рішення першої та апеляційної інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з доведеності позовних вимог.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 з 06 травня 2011 року працював на ЗДП «Кремнійполімер» в якості механіка цеху № 6 пароводопостачання нейтралізації і очищення промислових стоків, а з 11 листопада 2011 року він був призначений начальником цього цеху. Після об'єднання двох цехів на підприємстві призначений 09 липня 2013 року начальником цеху № 6 пароводопостачання нейтралізації і очищення промислових стоків та аміачно-холодильного ЗДП «Кремнійполімер».

08 липня 2014 року ОСОБА_6 подав до ЗДП «Кремнійполімер» заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України без зазначення строку звільнення, яку прийняв начальник відділу кадрів ОСОБА_7, про що є відповідна відмітка на заяві (а.с. 9 т.1).

Листом начальника відділу кадрів ОСОБА_7 від 08 липня 2014 року № 1493 було проінформовано ОСОБА_6 про те, що в своїй заяві про звільнення він не вказав строк розірвання трудового договору, не виконав наказ по підприємству про передачу основних фондів. Тому, було запрошено позивача на підприємство для узгодження дати звільнення та проведення передачі цінностей цеха № 6, після чого звільнитися. (а.с.10, 86 т.1).

Наказом № 268 від 11 вересня 2014 року по підприємству ЗДП «Кремнійполімер» звільнено ОСОБА_6 з 11 вересня 2014 року за прогули без поважної причини за п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 13 т. 1). Вказаний наказ ОСОБА_6 отримав поштою 18 вересня 2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу без поважних причин.

При цьому, факт відсутності працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом за для того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. З огляду на предмет позову, обов'язок доведення вини працівника у порушенні трудової дисципліни на підприємстві покладено на роботодавця.

За змістом ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції в порушення ст.ст. 212- 215 ЦПК України, не встановив у повному обсязі фактичних обставин справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності, та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Приймаючи до уваги доводи позивача та його вимоги щодо незаконності його звільнення, суд першої інстанції зобов'язав керівника відповідача змінити у оскаржуваних наказах формулювання причин звільнення позивача, залишив поза увагою, що позивач відповідно до змісту рішення суду першої інстанції (а.с. 50 т. 2) на підприємстві відповідача не працював з 08 липня 2014 року до 18 травня 2015 року, тобто змінюючи підстави звільнення, залишив дату звільнення позивача незмінною, що суперечить фактичним обставинам справи.

Беручи до уваги заяву позивача про звільнення від 08 липня 2014 року (а.с. 9 т. 1), суд першої інстанції залишив поза увагою, що вказана заява не містить відповідного підпису особи.

Суд першої інстанції вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишив поза увагою положення ч. 3 ст. 235 КЗпП України, не перевірив належним чином чи перешкоджало неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці позивача працевлаштуванню останнього, оскільки таких даних матеріали справи не містять, а позивач доказів цьому не надав. Погоджуючись з наведеним позивачем розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції залишив поза увагою, що такий визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Суд першої інстанції не навів в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи, і залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 11 листопада 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук
І.К. Парінова