Справа № 145/92/15-ц Провадження № 22-ц/772/493/2016Головуючий в суді першої інстанції Ратушняк І. О.
Категорія 48 Доповідач Жданкін В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Жданкіна В.В.

Суддів: Ковальчука О.В. , Медяного М.В.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом, який мотивувала тим, що з 2004 року вона перебувала в фактичному шлюбі з ОСОБА_3, а 11 березня 2006 року вона уклала з ним шлюб. 22 серпня 2014 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано .

Під час перебування в шлюбі вони з відповідачем побудували жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований на ім'я відповідача. Земельна ділянка, на якій розташований будинок, приватизована і державний акт на право власності на земельну ділянку також виданий на його ім'я. Крім цього, вони купили автомобіль «Форд Транзит», державний номер НОМЕР_1, який також зареєстровано на ім'я відповідача.

Оскільки, між сторонами склались неприязні відносини, вони часто конфліктують по причині того, що не можуть поділити спільне майно, вона вимушена звернутись до суду з позовом в якому просить розділити жилий

будинок з господарськими будівлями та спорудами за вищевказаною адресою в натурі між нею та відповідачем, присудивши їй 1/2 частину будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, а іншу частину розміром 1/2 залишити відповідачу, визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, якій розташований спірний жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в місті АДРЕСА_1, та

стягнути 1/2 частку вартості купленого автомобіля «Форд Транзит», державний номер НОМЕР_1.

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 1/2 частину вартості автомобіля "Ford Transit", 2003 року випуску, що становить 27 155 (двадцять сім тисяч сто п'ятдесят п'ять) гривень, в задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 657 ( шістсот п'ятдесят сім) гривень 11 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати як незаконне, постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права та постановити нове, яким задоволити позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

За положеннями чч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.1) ч.1 ст.57 чинного СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повиненвстановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя, вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної вартості майна на час розгляду справи.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року роз'яснено, що відповідно до ст.12 Закону України «Про власність», чинного на час будівництва будинку та споруд, у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі -продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК України і ст.14 Закону України «Про власність» земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України «Про власність», таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 ЖК України обов'язок.

Відповідно до ч. 7 Інструкції "Про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна" рік побудови визначається станом на 1 січня календарного року, наступного за роком в якому завершено будівництво.

Судом встановлено, що з 11 березня 2006 року по 22 серпня 2014 року сторони перебували у шлюбі . Доказів спільного побуту, взаємних прав та обовязків, на підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу між сторонами в період з 02 квітня 2004 року по 11 березня 2006 року, як то стверджує ОСОБА_2, нею не надано, а ОСОБА_3 дані обставини - заперечуються.

Земельна ділянка по вул. Веселковій, 2 в м.Гнівань Вінницької області, на якій знаходиться спірні житловий будинок і господарські споруди, призначена для будівництва житлового будинку і господарських споруд, відповідно до дозволу на виконання будівельних робіт № 435 від 24.11.1997 ОСОБА_3 надано дозвіл на будівництво на земельній ділянці масиву Південного м. Гнівань на підставі рішення виконкому Гніванської міської ради від 25.07.1997 р. №149.

Державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 видано на ім'я відповідача 20.05.2008 року .

Права власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_2 не набула, її прізвище як співвласника в державному акті на право приватної власності на землю не зазначене. Спеціальний додаток до державного акта, який видається за наявності інших співвласників земельної ділянки, відсутній. Тому вказана земельна ділянка не належить до спільного майна подружжя ї є особистою приватною власністю позивача.

Відповідно до рішення Тиврівського районного суду від 23.08.2004 р., поділивши спільне майно подружжя між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, за ОСОБА_3 визнано право власності на незавершений будівництвом житловий будинок, розташований у "Південному" масиві м.Гнівань, готовністю 33% і вартістю 16940 грн.

Рішенням Гніванської міської ради про присвоєння порядкового номера житловим будинкам та земельним ділянкам №210 від 12.07.2007 р. житловому будинку в АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 присвоєно порядковий номер АДРЕСА_1

Будівництво житлового будинку з господарськими спорудами велось без участі позивача ОСОБА_2 з дев'яностих років і було завершено у 2006 році, що стверджується інвентаризаційною справою № 2445, накладними та ордерами на відпуск матеріалів для будівництва за 1992-1997 роки (а.с.48-58), технічним паспортом КП ВООБТІ (а.с.32-37), у якому рік побудови будинку зазначено 1997-2006 р., всі інші будови - 2006 року, а відповідно до ч. 7 Інструкції "Про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна" рік побудови визначається станом на 1 січня календарного року, наступного за роком, в якому завершено будівництво. Відповідно будівництво завершено в 2005 році.

Роботи по газифікації будинку виконані в 2005 році, що стверджується робочим проектом газифікації житлового будинку (а.с.42-44).

02.04.2008 року ОСОБА_3 видано Свідоцтво про право власності НОМЕР_3 на житловий будинок з господарськими будівлями, а 20.05.2008 р. - державний акт.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно правової позиції висловленій Верховним Судом України при розгляді справи № 6-2333цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Згідно п.4 роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у Постанові №7 від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», відповідно до ст.12 Закону України "Про власність"

( 697-12 ) у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі

будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку

земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад,

за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини.

Оскільки згідно зі ст.17 ЗК ( 561-12 ) і ст.14 Закону України

"Про власність" ( 697-12 ) земельна ділянка для будівництва

жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у

приватну власність, участь інших осіб у будівництві не

створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім

випадків, коли це передбачено законом.

Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність",

таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в

період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною

сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів

сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо

інше не було встановлено письмовою угодою між ними.

Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку

(його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної

власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не

визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат

на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику

(покупцю) вони надавали не безоплатно.

Таке ж право за цих умов належить членам сім'ї власника

жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві

підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних

приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку

перевищували покладений на них ст.156 ЖК ( 5464-10 ) обов'язок.

(Пункт 4 із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму

Верховного Суду України N 13 ( v0013700-92 ) від 25.12.92, N 15

( v0015700-98 ) від 25.05.98 )

Крім того, під час шлюбу сторонами придбано автомобілі УАЗ 3303-01, 1987 року випуску (14.04.2006 року) та автомобіль "Ford Transit", 2003 року, (у 2008 році), що стверджується обліковими картками приватного транспортного засобу (а.с. 160, 161).

Відповідно до облікової картки №47258100 від 27.08.2014 р. автомобіль "Ford Transit", 2003 року випуску, знято з обліку у Немирівському ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області.

Оскільки відповідно до довідки-рахунку від 29.08.2014 року (а.с.164) вантажний автомобіль "Ford Transit", 2003 року випуску продано відповідачем після розірвання шлюбу за 54310 грн., а тому позивачка ОСОБА_2 має право на стягнення грошової компенсації за належну їй 1/2 частку у вказаному майні, а саме 27155 грн.

Суд першої інстанції обґрунтовано надав перевагу цьому доказу, вартості вказаного автомобіля, а не звіту №22 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки цього транспортного засобу від 10.12.2015 р., оскільки судом це дослідження не призначалося, думка учасників судового розгляду щодо його призначення не з'ясована, експерта не попереджено про кримінальну відповідальність, цей транспортний засіб експертом не оглядався.

Разом з тим, суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні 1/2 частки грошової компенсації автомобіля УАЗ 3303-01, 1987 року випуску. Оскільки неможливо встановити де знаходиться вказаний автомобіль, колегія суддів бере до уваги звіт №22 експертного автотоварознавчого дослідження з оцінки даного транспортного засобу від 10.12.2015 р., як єдиний наданий суду доказ вартості цього автомобіля.

При цьому доводи відповідача про те, що вказаний автомобіль фізично не існує у зв'язку з його знищенням, колегія суддів відхиляє як такі, що не доведені належними та допустимими доказами.

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню в частині стягнення на її користь з відповідача вартості 1/2 автомобіля УАЗ 3303-01, 1987 року випуску, що становить 7 895 грн., а тому рішення суду про часткове задоволення позову підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 14 грудня 2015 року змінити. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7 895 (сім тисяч вісімсот дев"яносто п"ять) гривень - 1/2 частину вартості автомобіля УАЗ 3303-01, 1987 року випуску.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та з цього ж моменту може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом вірно: