ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено договір кредиту, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 332 тис. грн зі сплатою 17,5 % річних строком до 29 листопада 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки. 08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, за умовами якого останнє передало позивачу права вимоги за зазначеними договорами кредиту і поруки. Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, позивач, уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, остаточно просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 718 853 грн 47 коп., із яких: заборгованість за процентами - 587 173 грн 08 коп.; пеня - 122 915 грн 59 коп.; три проценти річних - 8 764 грн 80 коп.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 жовтня 2015 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитом у розмірі 718 853 грн 47 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 22 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині вирішення питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ НаумчукаМ.І. від 24 лютого 2016 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 квітня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Розпорядженням керівника апарату Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 жовтня 2016 року № 304/0/32-16 призначено повторний автоматичний розподіл справ у зв'язку з відставкою судді ОСОБА_1, у результаті чого 10 жовтня 2016 року зазначену справу передано судді-доповідачу Ступак О.В.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте оскаржувані рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам процесуального права не відповідають.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із того, що ПАТ «Дельта Банк» набуло права вимоги за кредитним договором від 30 листопада 2006 року, укладеним із ОСОБА_3, а оскільки позичальник порушив взяті за кредитним договором зобов'язання, які забезпечені порукою ОСОБА_4, то суд стягнув зазначену суму заборгованості із відповідачів солідарно.

Із вказаними висновками суду першої інстанції по суті вирішеного спору погодився й апеляційний суд.

Однак із вказаними висновками не можна погодитися, виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

У силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 30 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 332 тис. грн зі сплатою 17,5 % річних, строком по 29 листопада 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель відповідає перед кредитором у повному обсязі, і відповідальність поручителя та позичальника є солідарною.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» передало (відступило) на користь ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, включаючи усі права вимоги існуючі або майбутні, зокрема за кредитним договором від 30 листопада 2006 року, укладеним із ОСОБА_3, та договором поруки від 30 листопада 2006 року, укладеним із ОСОБА_4

Також установлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 28 липня 2009 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь АКІБ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором від 30 листопада 2006 року, яка виникла станом на 21 квітня 2009 року, у сумі 318 178 грн 57 коп., із яких: 292 160 грн - тіло кредиту; 24 125 грн 03 коп. - проценти; 1 893 грн 54 коп.- пеня.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 листопада 2012 року замінено сторону виконавчого провадження: АКІБ «УкрСиббанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Постановами головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 26 березня 2015 року виконавчі листи № № 2-3844/09, видані 01 вересня 2009 року Деснянським районним судом м. Чернігова, про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за кредитним договором у сумі 318 178 грн 57 коп. повернуто за заявою стягувача без виконання.

Установлено, що станом на час розгляду цієї справи в суді відповідачами не виконано зазначеного рішення суду про стягнення з них кредитної заборгованості.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

За змістом ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

За ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними у постановах від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15 та 21 вересня 2016 року у справі № 6-1252цс16, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитодавця права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Проте відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст. ст. 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

В уточненій позовній заяві ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитом у розмірі 718 853 грн 47 коп., із яких: заборгованість за процентами - 587 173 грн 08 коп.; пеня - 122 915 грн 59 коп.; три проценти річних - 8 764 грн 80 коп.

Однак, ні в позовній заяві, ні в уточненій позовній заяві ПАТ «Дельта Банк» не наведено ні розрахунку, ні правових підстав нарахування вищевказаних процентів і пені: чи то за умовами договору, чи з підстав, передбачених ЦК України (ст. ст. 625, 1048 ЦК України), крім того, до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі позивачем не було надано детального розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором, а в силу вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зв'язку з цим для висновку про стягнення солідарно з поручителя ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 718 853 грн 47 коп. у суду першої інстанції не було підстав.

Ухвалюючи рішення у справі, суд у достатньому обсязі не визначився з правовою природою процентів та пені, а також не з'ясував, чи можуть бути стягнуті проценти та пеня після дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором на підставі рішення суду, нараховані за умовами кредитного договору.

На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, що стосується уточнення позивачем підстав поданого позову та надання детального розрахунку на обґрунтування своїх позовних вимог.

Вже після ухвалення судом першої інстанції рішення у справі (а. с. 67-69) позивачем у додаток до заперечень на апеляційну скаргу надано розрахунок заборгованості, який міститься на а. с. 96-103, згідно з яким за період із грудня 2011 року до серпня 2015 року нараховано проценти за ставкою 19,5; пеню - за ставкою 25,0 % із серпня 2014 року до листопада 2014 року, за ставкою 28,0 % - із листопада 2014 року до лютого 2015 року, за ставкою 39,0 % - із лютого 2015 року до березня 2015 року, за ставкою 60,0 % - із березня 2015 року до серпня 2015 року.

Проте апеляційний суд не надав належної оцінки як доказу зазначеному розрахунку заборгованості та відповідно до положень ч. 2 ст. 303 ЦПК України не з'ясував та у рішенні не зазначив, чи були указані докази досліджені судом першої інстанції з порушенням встановленого порядку або в їх дослідженні було неправомірно відмовлено, чи є це нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами та якими саме.

Разом із тим за змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд не звернув достатньої уваги та не перевірив доводів апеляційної скарги поручителя ОСОБА_4 про те, що 26 листопада 2010 року банк направляв їй вимогу про дострокове погашення кредиту, яка не була виконана протягом місячного строку, а до суду з цим позовом банк звернувся у серпні 2015 року із пропущенням шестимісячного строку для пред'явлення вимог до неї як до поручителя.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 316 ЦПК України в достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, порушили норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі рішення судів - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 22 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко

О.В.Ступак