У х в а л а

іменем україни

06 квітня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4, на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним з позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість у розмірі 24 567 грн 03 коп.

На обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що на підставі кредитного договору від 02 жовтня 2006 року ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, оформлений відповідною заявою відповідачки, в якій зазначено про її ознайомлення із умовами кредитування та правилами користування платіжною карткою.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 31 грудня 2013 року складала 24 567 грн 03 коп., яку ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2014 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 02 жовтня 2006 року в розмірі 24 567 грн 03 коп., з яких: 4 883 грн 84 коп. - заборгованість за кредитом, 18 037 грн 14 коп. - заборгованість з відсотків за користування кредитом, а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг (500 грн - штраф (фіксована частина) та 1 146 грн 05 коп. - штраф (відсоткова складова).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 відхилено, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із доведеності позову та наявності передбачених ст. ст. 526, 629, 1054 ЦК України підстав для стягнення з відповідачки кредитної заборгованості, яка утворилася у зв'язку із неналежним виконанням останньою своїх зобов'язань.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 02 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 5 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, оформлений відповідною заявою відповідачки, в якій зазначено про її ознайомлення із умовами кредитування та правилами користування платіжною карткою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк посилався на неналежне виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 31 грудня 2013 року складала 24 567 грн 03 коп., з яких: 4 883 грн 84 коп. - заборгованість за кредитом, 18 037 грн 14 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - фіксована частина та 1 146 грн 05 коп. - відсоткова складова.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, позивачка і у заяві про його перегляд, і в апеляційний скарзі посилалася, зокрема, на неналежне повідомлення її про розгляд справи та незастосування судом Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 261 ЦК України і зазначала, що з розрахунку банку вбачається, що останній платіж нею було здійснено у листопаді 2006 року, а тому з початку перебігу строку позовної давності до звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду минуло більше семи років, що має суттєве значення для визначення суми заборгованості.

Згідно із ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Разом з тим, матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення ОСОБА_3 про час та місце розгляду справи в суді першої інстанції, оскільки рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (судової повістки), направлені на її адресу, були повернуті за закінченням терміну зберігання (а. с. 29-32).

Доказів отримання відповідачкою телефонограми від 18 березня 2014 матеріали справи також не містять; при цьому відповідачка у заяві про перегляд заочного рішення заперечувала отримання дзвінків із районного суду.

Апеляційний суд, переглядаючи заочне рішення суду першої інстанції, не звернув уваги на доводи відповідачки щодо її неналежного повідомлення про розгляд справи та не надав їм відповідної оцінки, враховуючи, що відповідачка була позбавлена процесуальної можливості захистити свої права.

З огляду на вказане не може залишатися в силі і заочне рішення суду першої інстанції.

Крім того, як зазначалося вище, у заяві про перегляд заочного рішення відповідачка посилалася на сплив строків позовної давності, оскільки останній платіж за вказаним кредитним договором нею було здійснено у листопаді 2006 року.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір по суті та задовольняючи позов, на порушення приписів ст. ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанцій не врахував правову позицію Верховного Суду України, не з'ясував усі обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, та не надав їм належної оцінки; не врахував доводів відповідачки, викладених в заяві про перегляд заочного рішення, не встановив строку дії кредитної картки з огляду на те, що у заяві на видачу кредиту строк дії картки не зазначено, а сама кредитна картка чи її копія у суді не досліджувалась; при цьому суд не з'ясував, коли відповідач здійснив останній платіж та якими доказами це підтверджується, що має суттєве значення для визначення розміру заборгованості.

З огляду на вказане вище колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позову, а тому ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 28 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана