Провадження № 2/641/14/2016 Справа № 641/5142/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого- судді Григорєва Б.П.

при секретарі - Вакуленко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 28.04.2014 року недійсним.

В обгрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 18.05.2014 року помер їх батько ОСОБА_5, після його смерті вони дізналися, що 25.04.2014 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_3, а вже 28.04.2014 року уклав із нею договір дарування, відповідно до якого передав в дар квартиру АДРЕСА_2. Батько довго хворів на рак легенів, хвороба прогресувала та його стан здоров*я різко погіршувався. Внаслідок хвороби він був прикутий до ліжка та повністю залежний від оточуючих, він марив та був у стані галюцинацій. Батько проходив курс лікування та приймав сильнодіючи ліки, які відпускалися лише за рецептом. Також до хвороби ОСОБА_5 отримав травму голови під час служби у Збройних силах, знаходився на психіатричному обліку і кожного року проходив курс лікування. 20.04.2014 року батько почував себе погано до нього викликали швидку, після прибуття лікарі діагностували кому. Таким чином вважають, що є всі підстави вважати, що спірний договір дарування був укладений батьком у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Також батько хворів на смертельну хворобу та був залежний від оточуючих, тому спірний договір міг бути укладений під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних умовах. В зв*язку з чим просили визнати договір дарування недійсним.

В судовому засіданні позивачі та їх представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили позов задовольнити, надали пояснення анаголічні викладеним у позові.

Представники відповідача заперечували проти позову посилаючись на те, що під час укладення договору дарування ОСОБА_5 міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, що встановлено висновком експертів, укладаючи договір дарування він зробив своє волевиявлення та подарував квартиру дружині, яка піклувалась за ним. Під час укладання договору з ОСОБА_5 спілкувався нотаріус і якщо б він побачив, що останній не усвідомлює значення своїх дій, він би не посвідчив договір. До укладання договору дарування нотаріус посвідчував довіреність і ОСОБА_5 виявив бажання укласти договір дарування, для цього нотаріс зібрав необхідні документи і вони призначили дату укладення правочину. Позивачами не надано жодних доказів, що до ОСОБА_5 був застосований фізичний або психічний тиск, або те, що правочин був здійснений під впливом тяжкої обставини. Останній місяць життя з ОСОБА_5 не було ані дітей, ані його рідного брата, про нього піклувалась його дружина, але це не може бути розцінене як застосування фізичного або психічного тиску з її боку.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що ним був укладений спірний договір дарування, оскільки ОСОБА_5 хворів та не міг самостійно прийти до нотаріальної контори, він укладав договір вдома. 25.04.2014 року він посвідчував довіреність і ОСОБА_5 виявив бажання укласти договір дарування, для цього він та ОСОБА_3 надали всі необхідні документи, в офісі він підготував текст договору, зробив витяг і коли були зроблені всі необхідні дії для укладення договору, він прийхав до ОСОБА_5 для здійснення правочину. Перед укладанням договору він спілкувався з ОСОБА_5, роз*яснював йому всі права та наслідки укладання такого виду договору, під час спілкування він зробив висновок, що ОСОБА_5 знаходився в нормальному стані, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 28.04.2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали договір дарування, відповідно до умов якого, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_2, зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4, реєстровий номер № 444.

ОСОБА_5 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 25.04.2014 року в Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 218.

09.04.2014 року ОСОБА_5був складений заповіт, відповідно до якого він заповідав все своє майно в рівних частках по 1/3 кожному: ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1 заповіт посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_6, реєстровий номер № 1238.

Згідно ухвали суду від 27.11.2014 року була призначена і проведена посмертна судово-психіатрична експертиза, згідно висновків якої встановлено, що ОСОБА_5 при житті в тому числі і 28.04.2014 року вивляв ознаки хронічного психічного розладу в формі органічного розладу особистості, по своєму психічному стану на момент укладення договору дарування 28.04.2014 року ОСОБА_5 був здатен усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

В силу ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В порядку ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.

Статтею 225 ЦК України, встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Згідно з положеннями ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом, у кожній справі про визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність тих обставин, з якими закон повязує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, шо встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України.

Як зазначив Верховний Суд України в п. 21 постанови Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 6 листопада 2009 року, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Стаття 233 ЦК передбачає можливість визнання недійсними правочинів, вчинених особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася.

Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили, що знали ОСОБА_5 як добру та позитивну людину, про його хворобу вони дізнались приблизно за два місяці до смерті, незважаючи на хвобору ОСОБА_5 майже до останнього дня життя продовжував працювати та знаходився в нормальному стані, у них ніколи не викликав сумнівів його психічний стан. ОСОБА_3 піклувалась про нього. Вони знали, що у ОСОБА_5 є діти, однак вони їх майже не бачили, з ОСОБА_5 вони майже не спілкувались. Свідки часто відвідували ОСОБА_5 і ОСОБА_3 вдова, в гостях.

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що 09.04.2014 року їй подзвонила ОСОБА_3 та повідомила, що ОСОБА_5 погано. Вона знає, що ОСОБА_5 складав заповіт на ОСОБА_3 та двох дітей, яким заповідав всім по 1/3 частині. 20.04.2014 року ОСОБА_5 не впізнав племінників та не міг себе обслуговувати, потребував сторонньої допомоги. Після 09.04.2014 року вона з ОСОБА_5 не спілкувалась.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_11 пояснив, що ОСОБА_5 був його братом, він знав, що брат склав заповіт на ОСОБА_3 та двох дітей, всім заповідав про 1/3 частині. Брат казав йому, що в ньго «щось з головою», з 19.04.2014 на 20.04.2014 року в нього була кома. Про одруження з ОСОБА_3 ОСОБА_5 йому нічого не казав, він не міг його не покликати на весілля, вже після поховання він дізнався, що вони з ОСОБА_3 уклали шлюб. Також пояснив, що після 20.04.2014 року ОСОБА_5 потребував стороннього догляду та після 20.04.2014 року він з братом не спілкувався.

Суд аналізуючи пояснення свідків, прийшов до висновку, що не довіряти свідченням ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 у суду підстав немає, вони не протирічать матеріалам справи та висновку експертів, свідки не є заінтересованими у результаті розгляду справи особами.

До свідчень ОСОБА_11 та ОСОБА_10 суд відноситься критично, їх пояснення про те, що ОСОБА_5 потребував сторонньої допомоги не свідчать про його психічний стан, свідкок ОСОБА_11 з 20.04.2014 року, а свідок ОСОБА_10 з 09.04.2014 року особисто не спілкувались з ОСОБА_5 ОСОБА_9, що ОСОБА_5 раніше залишав заповіт, відповідно до якого ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_2 заповідав по 1/3 частині квартири, а потім він уклав договір дарування не свідчить про його психічний стан, а проявляє його волевиявлення.

Також в судовому засіданні пояснення надавав приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_4, який підтвердив, що під час укладання договору дарування ОСОБА_5 вислював свою волю, в нього не виникло жодної підозри щодо його психічного стану, він повністю розумів значення своїх дій та керував ними. Договір ОСОБА_5 укладав добровільно, жодного тиску на нього не здійснювалось.

Надані суду копії медичних документів свідчать про те, що ОСОБА_5 хворів на невиліковну хворобу, однак в матеріалах справи мається висновок експертів, де зазначено, що під час укладання договору дарування ОСОБА_5 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. У суду немає підстав не довіряти висковку експертів, оскільки він зроблений спеціалістами в області психіатрії, під час проведення експертизи були досліджені всі медичні дані на підставі яких було зроблено висновок, крім того експерти були попереджені про кримінальну відповідальність, таким чином всі посилання позивачів на те, що ОСОБА_5 вчинив правочин як недієздатна особа є безпідставні.

Також позивачі посилались на те, що правочин був здійснений ОСОБА_5 під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, оскільки останній знаходився в пригніченому стані в зв*язку з невиліковною хворобою, потребував сторонього догляду та залежав від ОСОБА_3, суд не може прийняти до уваги такі посилання, оскільки вони спростовуються матеріалами справи та показаннями свідків. Судом встановлено, що ОСОБА_5 майже до останнього дня життя працював та намагався вести звичний спосіб життя. Те, що його дружина ОСОБА_3 здіснювала за ним догляд не може вказувати на психічний або фізичний тиск з її боку, оскільки вони знаходились у шлюбі та вона як дружина піклувалась про нього.

Доводи позивачів в судовому засіданні свого підтвердження не знайшли.

Суд приходить до висновку, що ОСОБА_5 дійсно мав намір передати у власність ОСОБА_3 належну йому спірну квартиру, а відображення його волевиявлення у формі договору дарування свідчить про відповідність умов оспорюваного правочину внутрішній волі ОСОБА_5, а отже підстав для задоволення позову немає.

На підставі викладеного , керуючись ст. 10,11,200,212,214, 215, 218 ЦПК України, ст. 16, 215, 225, 231, 717 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Комінтернівський районний суд м. Харкова шляхом подачі в 10- денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги або в порядку ч.1 ст. 294 ЦПК України.

Суддя: ОСОБА_12