Ухвала

іменем україни

09 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів та процентів за користування грошовими коштами, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому, уточнивши свої вимоги, просив стягнути з ОСОБА_4 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 4 000 000 грн., відсотки за користування ними з 05 грудня 2013 року до 30 грудня 2014 року в розмірі 852 164,40 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем в усній формі був укладений попередній договір купівлі-продажу та будівництва об'єкта нерухомості по АДРЕСА_1. На виконання цього договору він передав ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 16 000 000 грн., про що були надані розписки. За змістом однієї із розписок відповідач узяв у нього в борг 4 000 000 грн. і зобов'язався виконати умови попереднього договору.

Оскільки договір не був укладений у письмовій формі і не посвідчений нотаріально, вважає, що ОСОБА_4 повинен повернути йому 4 000 000 грн. як безпідставно одержані кошти.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 31 грудня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 07 квітня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4 000 000 грн. безпідставно набутих коштів. У решті вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року ухвалу апеляційного суду скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4 000 000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат. У задоволенні решти позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову частково, апеляційний суд виходив із того, що спірні кошти було отримано відповідачем за розпискою як предмет договору, а тому мають бути повернуті позивачу.

Проте, з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 05 березня 2010 року між ОСОБА_4 (продавцем), ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 (покупцями) укладено нотаріально посвідчений попередній договір, за умовами якого його сторони зобов'язались у майбутньому у строк 5 банківських днів з моменту здачі об'єкта (нежитлове приміщення, а також всі приміщення, які будуть добудовані при реконструкції цього об'єкта, по АДРЕСА_1) в експлуатацію після його реконструкції укласти договір купівлі-продажу нежитлового приміщення у письмовій формі з нотаріальним посвідченням на умовах, визначених цим договором. Купівля-продаж об'єкта має бути вчинена на суму, що на день підписання договору купівлі-продажу об'єкта складатиме 24 000 000 грн.

15 вересня 2011 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 був укладений договір про розірвання попереднього договору, який був посвідчений приватним нотаріусом Олександрійського міського нотаріального округу Кіровоградської області Хоменком В.Ю.

Встановлено, що ОСОБА_4 надав ОСОБА_3 письмову розписку без дати про отримання від нього 4 000 000 грн. згідно з попереднім договором купівлі-продажу та будівництва об'єкта по АДРЕСА_1, зобов'язавшись виконати умови цього договору.

Докази про наявність будь-яких інших договорів між сторонами матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач зазначав, що в листопаді 2011 року між ним та ОСОБА_4 в усній формі було укладено попередній договір про будівництво торговельного центру та купівлю-продаж побудованого приміщення по АДРЕСА_1. На виконання його умов він надав ОСОБА_4 частинами 16 000 000 грн., а останній за умовами усного договору повинен був після закінчення будівництва оформити його (позивача) право власності на частину даного об'єкта відповідно до суми наданих грошових коштів, або укласти договір купівлі-продажу частини об'єкта, або повернути кошти. На підтвердження отримання коштів відповідач писав розписки. Оскільки за цією домовленістю відповідач не виконав свої зобов'язання, грошові кошти повністю не повернув, а із наданих відповідачем розписок у нього збереглась лише розписка на суму 4 000 000 грн., просив стягнути ці кошти як безпідставно отримані.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Разом з тим, апеляційний суд не виконав вимоги ухвали суду касаційної інстанції від 16 вересня 2015 року, не встановив правову природу договору, на виконання якого було передано спірних 4 000 000 грн.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Визнаючи договір нікчемним та зазначаючи про необхідність застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину, апеляційний суд не вказав у рішенні норму права, якою він керувався при визнанні недійсним (нікчемним) договору, не зазначено, який саме договір необхідно визнати недійсним (нікчемним), між якими особами та коли такий договір укладався, а також які саме наслідки недійсності (нікчемності) правочину суд застосовує з урахуванням вимог ст. 216 ЦК України.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте, суд апеляційної інстанції не дав правової оцінки розписці, яка була предметом спору, не з'ясував умови отримання грошей відповідачем, чи підлягають ці кошти стягненню та в який порядок.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначаючи, що встановлені рішенням господарського суду Кіровоградської області від 05 лютого 2014 року обставини не стосуються предмета доказування у даній справі, апеляційний суд не звернув уваги, що вказаним рішенням встановлено, що розписка щодо отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_3 коштів у розмірі 4 000 000 грн. відноситься до попереднього договору від 05 березня 2010 року (том 4 а. с. 48-50).

Таким чином, апеляційним судом не з'ясовано обставини справи у повному об'ємі, зокрема, щодо укладення попереднього договору від 05 березня 2010 року та договору про розірвання попереднього договору від 15 вересня 2011 року, а також не дано належної правової оцінки цим обставинами, зокрема, не з'ясовано чи не на виконання саме цього договору надавалась розписка, оскільки в ній є посилання на попередній договір і його умови.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, суд апеляційної інстанцій у порушення вимог статей 213, 214, 303, 304 ЦПК України на вищенаведені обставини справи уваги не звернув, не визначився із характером спірних правовідносин, в порушення норми ч. 4 ст. 338 ЦПК України не виконав вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року, не дав належної правової оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, не встановив всі обставини справи, не вирішив спір відповідно до норм права, які підлягають до застосування у даній справі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, ухвалене апеляційним судом рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 04 листопада 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М.Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська