РІШЕННЯ

Іменем України

28.01.2016 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої-судді Мартьянової С.М.

при секретарі Нетреба Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права на частку земельної ділянки та зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права співвласника на частку у спільному майні з сплатою грошової компенсації,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права на частку земельної ділянки. Свої позовні вимоги ОСОБА_4 обгрунтовує тим, що являється власницею 1/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дану частку житлового будинку отримала у порядку спадкування від свого батька - ОСОБА_5, що підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.07.2008р. 9/10 частки житлового будинку належать на праві власності братові - ОСОБА_3 Зазначає, що фактично користується житловою кімнатою №1-8, яка знаходиться на першому поверсі будинку, має площу 11. 6 кв.м. та має окремий вхід. Звернулась до суду з метою виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання за нею права власності на земельну ділянку, на якій розташована її частина житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оскільки не можу дійти із своїм братом, ОСОБА_3, до спільної згоди щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю.

24.09.2014 року відповідачем ОСОБА_3 було подано зустрічний позов, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, постановити рішення про припинення права співвласника на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації. Вважає, що пропоноване позивачкою у первісному позові до виділу приміщення під № 1-8 пл.11,6кв.м за даними технічного паспорта та експлікації площ від 24.03.2014р, є самовільно переобладнаним з кухні під житлову кімнату, не є відокремленим, немає окремого виходу і не може бути виділене в натурі. Вважає, що виділити в будинку в натурі інше житлове приміщення, яке б відповідало незначній частці позивача, немає технічної можливості. Зазначає, що з 2004 року, позивач за первісним позовом, за місцем реєстрації не проживає, оскільки переїхала на постійне проживання до іншої держави - Бельгія, де і фактично постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2. Між нами склалися неприязні стосунки, тому вважає, що за таких особливих обставин, сумісне користування будинком неможливе. Виходячи з вище перелічених обставин, вирішив викупити(компенсувати) належну позивачці частку і саме таким чином вирішити спір. Просить ухвалити рішення, яким задовольнити зустрічний позов, відмовивши у задоволенні первісного позову та припинити право власності ОСОБА_4 на 1/10 частку у спільній частковій власності у будинку АДРЕСА_1 та стягнути на користь позивачки відповідну грошову компенсацію.

В судовому засіданні позивачка та представники позивачки позов підтримали, просять його задоволити, пояснення надали аналогічні викладем у позовній заяві, у задоволенні зустрічної позовної заяви просять відмовити.

В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали, просять ухвалити рішення, яким задовольнити зустрічний позов, відмовивши у задоволенні первісного позову з мотивів викладених у зустрічній позовній заяві.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги по первісному позову та позовні вимоги по зустрічному позову не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до технічного паспорту виданого Львівським бюро технічної інвентаризації від 25.01.1995 року, загальна площа будинку становить 204, 8 кв.м., відповідно до технічного паспорту виданого Львівським бюро технічної інвентаризації від 01.12.2011 року загальна площа будинку становить 212,1 кв.м. та належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.07.2008 р. Даний будинок розташований на земельній ділянці площею, 0970 га, яка належить ОСОБА_3 на підставі акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27.04.2005 року.

Відтак, ОСОБА_4 є власницею 1/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Дану частку житлового будинку отримала у порядку спадкування від свого батька - ОСОБА_5, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 16.07.2008 р. 9/10 частки житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належать на праві власності ОСОБА_3: з яких 7/10 частки даного будинку батько ОСОБА_5 подарував синові ОСОБА_3, що підтверджується договором дарування від 22.05.2004 р., а 1/5 частки будинку належить ОСОБА_3 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.04.2008 р.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 фактично користується житловою кімнатою №1-8, яка знаходиться на першому поверсі будинку АДРЕСА_1, має площу 11. 6 кв.м.

У відповідності до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Відповідно до ч.3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, який є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, керуючись змістом положень ЦК України, це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділення також може мати місце за наявної технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Власник порушеного права може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту регламентує конкретні цивільні правовідносини. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Згідно ст. 370 ЦК України частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно положень ч.1 ст.365 ЦК України Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною;3) спільне володіння і користування майном є неможливим;4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якої із обставин, передбачених пунктами1-3 ч.1 ст.365 ЦК України, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (ухвала Верховного Суду України від 23 червня 2010 р. у справі №6-22505 св09; постанова від 16 січня 2012 р. у справі №6-81цс11).

Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Судом встановлено, що відповідачем ОСОБА_3 внесений судовий депозит за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права співвласника на частку у спільному майні з сплатою грошової компенсації в сумі 302 586, 00 грн., зараховані на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області №0789 (), відкритий в ГУДКСУ у Львівській області (МФО 825014) згідно платіжного доручення №96933579 від 05 листопада 2015 року.

Однак, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що припинення права власності ОСОБА_4 на належну їй частку будинку АДРЕСА_1 завдасть їй істотної шкоди, оскільки остання не забезпечена іншим власним житлом.

Так, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують право власності позивачки на будь-яке інше житло. Разом з тим, згідно інформації з реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.11.2014 року позивачці ОСОБА_4 належить лише 1/10 частини будинку під номером 3 за адресою: АДРЕСА_1, інше нерухоме майно не значиться.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що також підтверджується підтверджується висновком інженерно-технічної експертизи №4593/4594 від 08.06.2015 року наданим судовими експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, згідно якого встановлено, що ринкова вартість житлового будинку АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження становить 3 025 857.00 гри. (три мільйони двадцять п'ять тисяч вісімсот п'ятдесят сім грн. 00 коп.). Виділити ОСОБА_4 1/10 частки житлового будинку АДРЕСА_1 технічно не можливо. Ринкова вартість 1/10 житлового будинку АДРЕСА_1 станом на час проведення дослідження становить 302 586.00 грн. (триста дві тисячі п'ятсот вісімдесять шість грн. 00 коп.) Розробити варіанти розподілу житлового будинку АДРЕСА_1 загальною площею 204,8 кв. м., якщо 9/10 ідеальних часток належить ОСОБА_3, а 1/10 ідеальних часток належить ОСОБА_2, враховуючи той факт, що ОСОБА_2 фактично користується кімнатами, позначеними на поверховому плані № 1-8, не надається можливим.

Відтак, у суду не має сумнівів у об'єктивності вказаних експертних висновків, які суд кладе в основу рішення.

Суд приходить до переконання про неможливість виділення позивачці ОСОБА_4 1/10 частини будинку під номером 3 за адресою: АДРЕСА_1.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпоряджання своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Суд, виходячи з аналізу зазначеної правової норми приходить до висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її виділу, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, позивач не позбавлений права в даному випадку на встановлення порядку користування даним будинком, з врахуванням того, що кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим, виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно і такі частки не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Поряд з цим, правомочність співвласників щодо розпорядження спільним майном, передбачено в ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Виходячи зі змісту цих правових норм, суд приходить до висновку, що визначальним для виділу частки будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності сторін, розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки будинку відповідно до часток співвласників. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна, право спільної часткової власності для співвласника, який здійснив такий виділ, на це майно припиняється і після її отримання останній вибуває зі складу учасників спільної часткової власності. У тих випадках, коли в результаті виділу співвласнику передається частина жилого будинку, яка за своєю площею є меншою від розміру ідеальних часток, такий співвласник має право на одержання грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Виключно в тому випадку, коли майно виділено із спільної часткової власності, співвласник вправі вимагати компенсації за різницю у площі такого майна, оскільки право спільної часткової власності в такому випадку буде припиненим.

Статтею 316 ЦК визначено поняття права власності, яким є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що виділення позивачці ОСОБА_4 1/10 частини будинку під номером 3 за адресою: АДРЕСА_1 технічно не можливо, право спільної часткової власності ні в позивача за первісним позовом, ні в позивача за зустрічним позовом не припинилось, суд не вбачає правових підстав як для задоволення первісного позову, так і для задоволення зустрічного позову, та не вбачає підстав для стягнення грошових коштів, в залежності від площі приміщень, оскільки такі приміщення можуть надаватись в користування та не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Керуючись ст.ст.10,11,60,169,208,209,212-215,218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділення в натурі частки із спільної часткової власності та визнання права на частку земельної ділянки - відмовити.

У задоволені об'єднананого зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права співвласника на частку у спільному майні з сплатою грошової компенсації - відмовити.

Повернути ОСОБА_3 внесений судовий депозит за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права співвласника на частку у спільному майні з сплатою грошової компенсації в сумі 302 586, 00 грн., зараховані на рахунок Територіального управління державної судової адміністрації України в Львівській області №0789 (), відкритий в ГУДКСУ у Львівській області (МФО 825014) згідно платіжного доручення №96933579 від 05 листопада 2015 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Мартьянова С.М.