У х в а л а

іменем україни

6 квітня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., МартинюкаВ.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 7 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало, що через неналежне виконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором у останнього перед банком виникла заборгованість, розмір якої станом на 31 січня 2015 року складає 77 862 грн 95 коп., 57 419 грн 72 коп. із яких було стягнуто на користь банку рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2013 року, різниця становить 20 443 грн 23 коп.

Посилаючись на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача різницю між наявною сумою заборгованості та стягнутою судовим рішенням, з урахуванням 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 022 грн 16 коп. штрафу (процентна складова), а всього 21 965 грн 39 коп.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 7 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 7 жовтня 2015 року скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалені у справі судові рішення зазначеним вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, про застосування наслідків чого було заявлено відповідачем.

Проте з такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Судом установлено, що 30 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором у останнього перед банком виникла заборгованість, частина якої, а саме: 57 419 грн 72 коп., була стягнута із ОСОБА_3 відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2013 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути із ОСОБА_3 залишок заборгованості у розмірі 20 443 грн 23 коп., 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1 022 грн 16 коп. штрафу (процентна складова), а всього 21 965 грн 39 коп.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 1 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15 та від 23 вересня

2015 року у справі № 6-1206цс15.

Разом з тим відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2013 року, ухваленим за поданим у березні 2013 року позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30 липня

2007 року, з відповідача на користь банку стягнуто 57 419 грн 72 коп.

Проте вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, доводів та заперечень сторін належним чином не перевірили, не з'ясували, чи виконано рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 25 квітня 2013 року, коли та в якому розмірі, й, відповідно, не встановили період, за який банк мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами.

При цьому не врахували суди й того, що судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, не перевірили й суми нарахованої заборгованості, зокрема не зазначили, як утворилася вказана сума.

Крім того, з урахуванням наявного судового рішення, що в силу вимог ч. 2 ст. 264 ЦК України свідчить про переривання позовної давності, суди обох інстанцій дійшли помилкового висновку щодо пропущення позивачем строку звернення до суду з вимогами до ОСОБА_3

Також суди не врахували, що кредитні кошти були перераховані відповідачу на платіжну картку, яка діє в межах визначеного строку, не встановили строк дії кредитного договору та платіжної картки, не з'ясували, чи продовжувався такий строк та чи видавалась відповідачу нова банківська картка, чи відбулась пролонгація дії договору з урахуванням правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-103цс14.

Отже, висновки судів про відсутність правових підстав для задоволення позову не ґрунтуються на вимогах закону та є передчасними.

Таким чином, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та, відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених рішень суду із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 7 жовтня

2015 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення

заборгованості за кредитним договором передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк