РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/21134/14-ц

Провадження № 2/638/2073/16

25.11.2016 року Дзержинський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді Хайкіна В.М.

при секретарі Шептуха В.М.

з участю судового розпорядника ОСОБА_1

за участю представника позивача ОСОБА_2

з участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника, в якому просить, з урахуванням уточнених позовних вимог, припинити право власності ОСОБА_5, ІН НОМЕР_1, на ? частину однокімнатної квартири №45 в житловому будинку літ. «А-15», що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т. Перемоги, 66-І, житловою площею 20, 60 кв. м., загальною площею 54, 00 кв. м.; визнати за ним право власності на ? частину вищезазначеної квартири та виплатити відповідачу з депозитного рахунку Дзержинського районного суду м. Харкова грошові кошти в сумі 610278,00 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Трест Жутлобуд-1» з однієї сторони та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу. Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули у власність у рівних частинах по ? частині кожен квартиру №45 будинку літ. «А-15», що знаходиться по пр. Перемоги, 66-І у м. Харкові, на підставі якого він та відповідач оформили право власності по ? частині кожен і є співвласниками вказаної квартири. Зазначав, що після придбання квартири, він разом з відповідачем проживали в цій квартирі, користувалися нею, зареєстрували своє місце проживання за вказаною адресою. Наразі має неприязні стосунки з відповідачем. Постійні сварки та несумісність життєвих позицій привели до фактичного припинення спілкування та неможливості спільного проживання в зазначеному житлі, користування ним. З лютого 2014 року відповідач виїхала з квартири на інше місце проживання, фактично квартирою не користувалась, витрат по утриманню не несе. В той же час створює йому перешкоди для правомірного користування спірною квартирою. Він вимушений був залишити квартиру та тимчасово проживати в іншому місці. Відповідач змінила замки в квартирі, про дублікат ключів не повідомила. З приводу цього він викликав дільничного інспектора, який зафіксував відповідний факт, та за допомогою спеціалістів знову змінив замки. Зважаючи на те, що між ним та відповідачем склалися ворожі відносини, вважає, що спільне володіння та користування квартирою є неможливим. На його думку, є наявні підстави для припинення права відповідача на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника, які передбачені частиною 1 статті 365 Цивільного кодексу України, оскільки таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника.

В судовому засіданні представник позивача- ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити їх в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, викладене в позовній заяві.

В судовому засіданні представник відповідача- ОСОБА_3, проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі. Окрім того представником відповідача було заявлено зустрічний позов до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника. Свій зустрічний позов обґрунтовує тим, що припинення права власності на ? частину спірної квартири завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_5, оскільки вона мешкає у спірному житлі, іншого житла не має, дійсно працює в м. Харкові, ніколи не чинила перешкод ОСОБА_4 у користуванні спільною квартирою. Оскільки відповідач ОСОБА_4 категорично не бажає продовжити спільно користуватись сумісним майном, беручи до уваги, що останньому на праві приватної власності належить нерухоме мано, що знаходиться у м. Маріуполі, він не працює в місті Харкові, вже тривалий час не мешкає у спірній квартирі та не утримує її, вона звертається з зустрічним позовом. Так, дійсно, останнім часом між сторонами, з вини матері позивача, дійсно склались неприязні стосунки. З метою перешкоджання відповідачці проживати в спірній квартирі, в той час, коли ОСОБА_5 знаходилась на роботі, мати позивача змінила замки на вхідних дверях квартири. З цього приводу ОСОБА_5 зверталась до Дзержинського РВ ХМУ ГУМСВ України в Харківській області із заявою про кримінальне правопорушення від 14.06.2014 року. У звязку з цим, ОСОБА_5 вимушена була поміняти замок в дверях, бо іншим чином не могла потрапити до спірного житла. ОСОБА_4 вже біля двох років не мешкає у спірній квартирі, житлом не цікавиться, не сплачує комунальні послуги, не працює у м. Харкові, має інше придатне житло для проживання. Наведені обставини свідчать про доцільність припинення права ОСОБА_4 на частку у спільному майні, оскільки воно не завдасть йому істотної шкоди його інтересам як співвласника (оскільки він не бажає сумісно проживати, вже тривалий час не мешкає в спірному житлі, не працює вмісті Харкові, де територіально знаходиться його квартира) та членам його родини (бо члени його родини ніколи не мешкали в спірній квартирі та на проживання в ній ніколи не заявляли свої вимоги). Просить суд припинити право власності ОСОБА_4, на ? частину однокімнатної квартири №45 в житловому будинку літ. «А-15», що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т. Перемоги, 66-І, житловою площею 20, 60 кв. м., загальною площею 54, 00 кв. м.; визнати за нею право власності на ? частину вищезазначеної квартири та виплатити ОСОБА_4 з депозитного рахунку Дзержинського районного суду м. Харкова грошові кошти в сумі 289612 грн. 50 коп.

Суд, дослідивши доводи представника позивача, представника відповідача та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтею 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до статті 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановлені його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріплені можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу.

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору.

За положенням статті 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 Цивільного кодексу України, відповідно до приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Як встановлено матеріалами справи, 12 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Трест Жутлобуд-1» з однієї сторони та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з іншої сторони було укладено договір купівлі-продажу (а. с. 7).

Відповідно до вказаного договору, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули у власність у рівних частинах по ? частині кожен квартиру №45 будинку літ. «А-15», що знаходиться по пр. Перемоги, 66-І у м. Харкові, на підставі якого він та відповідач оформили право власності по ? частині кожен і є співвласниками вказаної квартири (а. с. 10).

Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у статті 317 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Поняття спільної часткової власності визначено у частині 1 статті 356 Цивільного кодексу України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Згідно статті 358 Цивільного кодексу України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до вимог статті 365 Цивільного кодексу України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини 1 статті 365 Цивільного кодексу України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Отже, аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову іншого співвласника можливий за наявності хоча б однієї із чотирьох передбачених частиною 1 статті 365 Цивільного кодексу України підстав і таке припинення у всякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласників та членам його сім'ї і за умови попереднього внесення позивачем цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного ОСОБА_5 України від 16 січня 2012 року №6-81цс11, від 02 липня 2014 року №6-68цс14 та від 13 травня 2015 року №6-93цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5, відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним.

Судом встановлено, що спірна квартира №45 не має ізольованих кімнат, які б за площею відповідали ідеальним долям сторін у спільній власності, її розміри та план розташування не дають можливості виділити належну кожному частку квартири в натурі з утворенням ізольованих квартир з самостійним виходом, тобто вказану квартиру неможливо поділити без втрати її цільового призначення, оскільки вона є неподільною річчю за визначенням частини 2 статті 183 Цивільного кодексу України.

Позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що між ним та відповідачем склались неприязні стосунки, та неможливість спільного проживання в спірній квартирі, що підтверджується матеріалами справи (протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 18.06.2014 року від ОСОБА_4 (а. с. 11), протокол про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 14.06.2014 року від ОСОБА_5 (а. с. 56).

Ці докази свідчать про конфлікт сторін у справі - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що свідчить про неможливість спільного володіння та користування спірним майном, оскільки в такому разі будуть порушені права осіб, які проживатимуть в ній і, відповідно, вимоги житлового законодавства, зокрема в частині, встановленої статтею 47 Житлового кодексу України, норми жилої площі на одну особу. Окрім того, позивач (відповідач за зустрічним позовом) та відповідач (зустрічний позивач) є особами різної статі.

Таким чином, доводи представників позивача та відповідача щодо неможливості спільного користування спірною квартирою, з мотивів неприязних стосунків, виникнення конфліктних ситуацій та неможливістю розпоряджатися своєю частиною квартири на власний розсуд у звязку із перешкоджанням один одному в цьому є обґрунтованими, оскільки повністю підтверджуються матеріалами справи.

Згідно висновку експертного будівельно-технічного дослідження №11349, складеного 07.11.2014 року Харківським Науково дослідним інститутом судових експертиз ім. Заслуженого професора ОСОБА_6, ринкова вартість однокімнатної квартири №45 у житловому будинку літ. «А-15», що знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Перемоги, 66-1, житловою площею 20,6 кв. м, загальною площею 54, 0 кв. м, складає 579 225 грн. (а. с. 15-27).

На виконання вимог частини 2 статті 365 Цивільного кодексу України, ОСОБА_4 вніс на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 289612 грн. 50 коп., що підтверджується квитанцією від 24 листопада 2014 року №4453853 (а. с. 6).

Згідно висновку експертного оціночно-будівельного дослідження №3964, складеного 13.05.2016 року Харківським Науково дослідним інститутом судових експертиз ім. Заслуженого професора ОСОБА_6, ринкова вартість однокімнатної квартири №45 у житловому будинку літ. «А-15», що знаходиться за адресою: м. Харків, пр. Перемоги, 66-1, житловою площею 20,6 кв. м, загальною площею 54, 0 кв. м, на момент проведення дослідження складає 1220556, 00 грн. (а. с. 252-271).

На виконання вимог частини 2 статті 365 Цивільного кодексу України, ОСОБА_4 вніс на депозитний рахунок суду грошові кошти в сумі 320665 грн. 50 коп., що підтверджується квитанцією від 24 червня 2016 року №9098377 (а. с. 277).

Тобто, ОСОБА_4 вніс на депозитний рахунок суду у підсумку грошові кошти у розмірі 610278, 00 грн., тобто ? вартості спірної квартири, згідно останнього висновку експертного оціночно-будівельного дослідження №3964, складеного 13.05.2016 року Харківським Науково дослідним інститутом судових експертиз ім. Заслуженого професора ОСОБА_6.

Відповідно до частини 2, 3 статті 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_5 теж на виконання вимог частини 2 статті 365 Цивільного кодексу України, внесла на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 289612 грн. 50 коп., що підтверджується квитанцією від 22 березня 2016 року №1 (а. с. 231).

Дана вартість ? частини спірної квартири оплачена відповідачем (зустрічним позивачем) у відповідності до висновку експертного будівельно-технічного дослідження №11349 Харківського Науково дослідного інституту судових експертиз ім. Заслуженого професора ОСОБА_6, складеного 07.11.2014 року, проте з моменту складення цього висновку пройшло 2 роки, та дана вартість не відповідає ринковій вартості квартири станом на момент складення нового висновку - 13.05.2016 року.

Отже, компенсація, внесена на депозитний рахунок суду позивачем (відповідачем за зустрічним позовом) ОСОБА_4 у розмірі 610278, 00 грн. є достатньою для забезпечення відповідача (зустрічного позивача) ОСОБА_5 житлом, зокрема придбання іншого відокремленого житла. Натомість, компенсації, внесеної відповідачем (зустрічним позивачем) ОСОБА_5 на депозитний рахунок суду у розмірі 289612 грн. 50 коп. буде недостатньо для придбання житла, що підтверджує висновок експертного оціночно-будівельного дослідження №3964, складеного 13.05.2016 року Харківським Науково дослідним інститутом судових експертиз ім. Заслуженого професора ОСОБА_6.

Суд критично ставиться до наданого представником відповідача (зустрічного позивача) висновку про вартість майна від 25.10.2016 року, наданого субєктом оціночної діяльності ТОВ «Бюро експертної оцінки Харків», оскільки згідно даного висновку ринкова вартість обєкта оцінки становить 579900, 00 грн. Ринкова ж вартість спірної квартири станом на 07.11.2014 року (висновок експертного будівельно-технічного дослідження від 07.11.2014 року) складала 579 225 грн., а отже цілком логічно, що за 2 роки спірна квартира не могла здорожчати лише на 675 (шістсот сімдесят пять) грн. 00 коп.

Окрім того, факт наявності у позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_4 іншого майна, виходить за межі предмету доказування у даній справі, оскільки імперативна норма стаття 365 Цивільного кодексу України не ставить у залежність припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників від наявності у зацікавленого співвласника іншого майна, як і не ставить в залежність факт наявності місця офіційного працевлаштування чи мешкання у спірному обєкті власності.

Оцінивши в сукупності всі підстави припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, зважаючи на обставини цієї конкретної справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення права ОСОБА_5 на частку у квартирі, оскільки дотримані вимоги, передбачені статтею 365 Цивільного кодексу України, припинення права власності в даному випадку не суперечить статті 321 Цивільного кодексу України, статей 41, 92 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника підлягає задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст. 319, 365 ЦК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника задовольнити.

Припинити право власності ОСОБА_5, ІН НОМЕР_1, на ? частину однокімнатної квартири №45 в житловому будинку літ. «А-15», що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т. Перемоги, 66-І, житловою площею 20, 60 кв. м., загальною площею 54, 00 кв. м.

Визнати за ОСОБА_4, ІН НОМЕР_2, право власності на ? частину однокімнатної квартири №45 в житловому будинку літ. «А-15», що знаходиться за адресою: м. Харків, пр-т. Перемоги, 66-І, житловою площею 20, 60 кв. м., загальною площею 54, 00 кв. м., належну ОСОБА_5.

Виплатити ОСОБА_5 з депозитного рахунку Дзержинського районного суду м. Харкова грошові кошти у сумі 610278 (шістсот десять тисяч двісті сімдесят вісім) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору у розмірі 6102 (шість тисяч сто дві) грн. 78 коп.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні за вимогою іншого співвласника відмовити.

Витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом залишити за позивачем.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Головуючий: