Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/3934/16 Головуючий у 1-й інстанції: Прінь І.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Дашковської А.В.,

При секретарі: Бурак А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Бердянської міської ради, треті особи - Управління Держгеокадастру у Бердянському районі Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування п.1.7 рішення сесії Бердянської міської ради Запорізької області №42 від 31.01.2013р.,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 липня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який протягом розгляду справи уточнював і доповнював. Зазначав, що домоволодіння АДРЕСА_1 до 2012 року належало на праві спільної часткової власності сторонам у справі - співвласникам ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 - по 1/6 частці кожному, ОСОБА_6 і ОСОБА_7 - по ? частці. Судовим рішенням від 9 лютого 2012 року відповідачеві ОСОБА_4 в порядку ст.364 ЦК України виділена в натурі її 1/6 частка з майна, що перебувало у спільній частковій власності, з визнанням за нею права власності на цілий окремий об'єкт нерухомості. Питання щодо порядку користування земельною ділянкою судом не вирішувалося. Пізніше рішенням Бердянської міської ради Запорізької області від 31 січня 2013 року №42 ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку, площею 0,330 га., розташовану за вищевказаною адресою. За схематичним планом виділеної ОСОБА_4 земельної ділянки у її власність перейшла частина землі, що тривалий час перебувала у його користуванні і на якій розташований єдиний вхід (в'їзд) до домоволодіння АДРЕСА_1. Посилаючись на те, що передача ОСОБА_4 у власність земельної ділянки відбулася без узгодження меж із колишніми співвласниками домоволодіння, з порушенням чинного законодавства і порядку прийняття відповідних актів, передбачених законодавством гарантій землекористувачів та грубо порушує права позивача, пов'язані з користуванням земельною ділянкою та домоволодінням, просив про задоволення позову.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 липня 2016 року позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано п.1.7 рішення тридцять третьої сесії Бердянської міської ради Запорізької області №42 від 31 січня 2013 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», яким затверджено технічну документацію та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0330 га, розташовану по АДРЕСА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд(присадибна ділянка).

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка являється власністю територіальної громади, право користування земельною ділянкою між співвласниками не визначалося. При передачі ОСОБА_4 у власність спірної земельної ділянки міською радою не було дотримано порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянам, який передбачений ст. 118 ЗК України, а саме: не було прийнято рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, не здійснено перевірку відповідності технічної документації із землеустрою нормам права; технічна документація не була погоджена ні з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що здійснював у той час реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, ні з органом містобудування та архітектури, як це було передбачено ст. 186-1 ЗК України. Крім того, в акті погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі відсутні підписи усіх співвласників будинку АДРЕСА_1.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального і процесуального права, вони не ґрунтуються на зібраних у справі доказах.

Встановлено, що на земельній ділянці, загальною площею 1286 кв.м, по АДРЕСА_1, розташовано домоволодіння, співвласниками якого являлися ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5 , їх частки становили по 1/6 у кожного, а також ОСОБА_7 і ОСОБА_6, частки яких становили по ? (а.с.9).

За довідкою Комунального підприємства з технічної інвентаризації Бердянської міської ради від 20 серпня 2012 року №210, земельна ділянка, загальною площею 1271 кв.м, була закріплена за вказаним домоволодінням на підставі рішень виконкому від 28.12.1958 р.№450 і від 30.10.1985 р.№ 363 (а.с.15).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 9 лютого 2012 року у справі №2-4358/11 виділено в натурі зі спільної часткової власності ОСОБА_4 в рахунок належної їй 1/6 частки кімнату №3 загальною площею 12.2 кв.м, кухню №4, загальною площею 8,4 кв.м з житлового будинку «М», літні кухні «У, Г ХІ», ? частку будівлі літнього типу «Т», ? частку надбудови «Д», що розташовані на земельній ділянці площею 0,0330 га по АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на цілий окремий об'єкт нерухомості, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0330 га за адресою АДРЕСА_1, та складається з кімнату №3 загальною площею 12.2 кв.м, кухню №4, загальною площею 8,4 кв.м з житлового будинку «М», літні кухні «У, Г ХІ», ? частку будівлі літнього типу «Т», ? частку надбудови «Д». Припинено право спільної часткової власності між ОСОБА_4 з однієї сторони і ОСОБА_3, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 і ОСОБА_6 з іншої сторони на домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с.131-132).

Із оглянутих в засіданні апеляційного суду матеріалів цивільної №2-4358/11, по якій ухвалено вищевказане судове рішення, вбачається, що справа розглядалася за участю ОСОБА_3, який визнавав позов, не заперечував проти виділу в натурі 1/6 частки нерухомості співвласнику ОСОБА_4 на земельній ділянці 0,0330 га. ( справа №2-4358/11).

При вирішенні справи про можливість виділення 1/6 частки житлового будинку в натурі ОСОБА_4 надавала суду першої інстанції Технічну документацію із землеустрою щодо розподілу земельної ділянки, виготовлену ПП «Укрзем» 22.08.2011р, в якій міститься схема розподілу ділянки між співвласниками з розмірами - 0,0330 га і 0,0933 га відповідно, план зовнішніх меж землекористування, кадастровий план, абрис земельної ділянки ОСОБА_4 і план зовнішніх меж землекористування ОСОБА_4; висновок Державного науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства від 07.09.2011 р.№ 289/2011, згідно якому визнано технічно можливим розділити існуюче домоволодіння на дві окремі ізольовані одна від одної одиниці зі своїми адресами і земельними ділянками 0,0330 га - ОСОБА_4 і 0,0933 га - іншим співвласникам.

За висновком судової будівельно-технічної експертизи від 9 грудня 2011 року, проведеній в цивільній справі 2-4358/11, встановлена можливість технічного виділу 1/6 частки домоволодіння, що належить ОСОБА_4 на земельній ділянці 330 кв. м в натурі як самостійний об'єкт з присвоєнням окремої для власника поштової адреси. Як зазначено у висновку експерта ОСОБА_4 має свій окремий індивідуальний вхід у вигляді металевої хвіртки №14.

На підставі вказаного судового рішення розпорядженням міського голови від 07.05.2012 року №233-р об'єкту нерухомості, розташованому на земельній ділянці 0,0330га, присвоєно окрему поштову адресу :АДРЕСА_2; рішенням виконкому №282 від 10.07.2012 року за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок АДРЕСА_2, про що 18.07.2012 року видано відповідне свідоцтво (а.с.103, 106 зворот).

Рішенням міської ради від 31 січня 2013 року затверджено технічну документацію та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, площею 0,0330 га по АДРЕСА_2 (а.с.93-101).

Як вбачається із технічної документації, доданої до оспорюваного рішення міської ради, план зовнішніх меж землекористування, кадастровий план, абрис земельної ділянки, що передавалася у власність ОСОБА_4 повністю співпадає з технічною документацією, яка надавалася останньою суду першої інстанції під час вирішення спору співвласників про виділення їй в натурі 1/6 частки домоволодіння на земельній ділянці 0,0330 га.

Ухвалене у справі судове рішення від 9 лютого 2012 року у справі №2-4358/11 ОСОБА_3 не оскаржив, тобто погодився і з розміром земельної ділянки, на якій розташовані належні ОСОБА_4 будівлі і споруди, і з межами ділянки співвласника, що виділялася.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що судовим рішенням від 9 лютого 2012 року у справі №2-4358/11 вирішено питання як про виділення в натурі ОСОБА_4 належної їй 1/6 частки житлового будинку, так і про розмір, межі земельної ділянки - 0,0330 га, на якій розташований об'єкт, що виділяється в окрему одиницю. Вказаним судовим рішенням фактично припинено право користування співвласників часткою земельної ділянки, що перейшла у користування ОСОБА_4 на належну їй 1/6 частку домоволодіння.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що на момент передачі ОСОБА_4 у власність спірної земельної ділянки вона перебувала у загальному користуванні всіх співвласників житлового будинку, між якими порядок користування не визначався, не відповідає фактичним обставинам справи.

З урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись до суду із позовом про визнання протиправним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, ОСОБА_3 зазначав, що частина переданої у власність ОСОБА_4 земельної ділянки тривалий час знаходиться у його користуванні і що на цій земельній ділянці розташований єдиний вхід до домоволодіння АДРЕСА_1, співвласником якого він являється.

Проте належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про порушення відповідачем його прав як суміжного землекористувача ОСОБА_3 суду першої інстанції не надав.

За ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що міська рада неправомірно розпорядилася часткою земельної ділянки, що перебувала у спільному користуванні колишніх співвласників домоволодіння і що оспорюваним рішенням міської ради порушені права позивача, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки право користування позивача спірною земельною ділянкою було припинено ще у 2012 року.

Доводи позовної заяви про недотримання відповідачем процедури передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_4 не є підставою для скасування рішення міської ради, оскільки у справі не встановлено, що ці порушення вплинули на права позивача як суміжного землекористувача.

Судом першої інстанції допущені порушення і норм процесуального права.

Скасовуючи рішення міської ради, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що своїм рішенням він припинив право власності на земельну ділянку ОСОБА_4, з якою у позивача виник спір щодо користування земельною ділянкою.

Проте, процесуальне становище особи, з якою у позивача виник матеріально-правовий спір, у цій справі визначено як третя особа, а не як співвідповідач.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 26 ЦПК України особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники.

Сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві (ст.30 ЦПК).

Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК України).

Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні однієї із сторін з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК України).

Сторони, крім прав та обов'язків, визначених ст. 27 ЦПК України, мають ще додаткові права, встановлені ст. 31 ЦПК України .

Оскільки відповідно до ст.ст. 27, 35 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на відміну від сторін (ст. ст. 30, 31 ЦПК України) обмежені в процесуальних правах, суд не вправі ухвалювати щодо них рішення.

Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України рішення у справі може ухвалюватися лише щодо сторін .

Між тим, ухвалюючи рішення про скасування рішення міської ради про передачу ОСОБА_4 у власність земельної ділянки, суд першої інстанції вирішив питання про права та обов'язки власника земельної ділянки, яка брала участь у справі не в якості відповідача, а як третя особа.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, ст.309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Викладене свідчить про те, що оскаржуване рішення не відповідає фактичним обставинам справи, суд ухвалив його з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому на підставі ст.ст.307,309 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

На підставі ч.ч.1,5 ст.88 ЦПК України з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції на суму 606,33 грн.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 04 липня 2016 року по цій справі скасувати

Позов ОСОБА_3 до Бердянської міської ради, треті особи - Управління Держгеокадастру у Бердянському районі Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання протиправним та скасування п.1.7 рішення сесії Бердянської міської ради Запорізької області №42 від 31.01.2013р. залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанції в загальній сумі 606, 33 грн. (шістсот шість гривень 33 коп.)

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: