РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2016 року Дзержинський міський суд Донецької області у складі судді Бабенко С.С., при секретарі Панасенко Г.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Торецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 районної у місті Донецьку раді, ОСОБА_3 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 04.04.1977 року помер її батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді жилого будинку, що знаходиться за адресою : м. Донецьк, вул. Мануільського, б. 13. Крім неї спадкоємцями за законом були його мати ОСОБА_5, яка померла 29.09.1999 року, її брат ОСОБА_6, який помер 4.04.1989 року. Також спадкоємцем є її рідний брат ОСОБА_3, який відмовляється від спадщини.

На час смерті батька ОСОБА_4 вони всі були зареєстровані у спірному будинку.

Оскільки вони були зареєстровані за адресою спадкового майна, у спадщину ніхто не вступив. Але в 2013 році вона вирішила оформити спадщину на себе за погодженням зі своїм братом ОСОБА_3 Вона звернулася до Третьої донецької нотаріальної контори у м. Донецьку для оформлення спадщини, але як виявилося право власності на вказане домоволодіння не було зареєстровано, а лише в 1986 році була проведена технічна інвентаризація.

Як виявилося, за її батьком ОСОБА_4 була закріплена земельна ділянка по вул. Мануільського, 13 в м. Донецьку.

Згідно з рішенням виконкому ОСОБА_2 райради депутатів трудящих м. Донецька, ОСОБА_4 уклав договір на право забудови в 1951 році і йому була виділена земельна ділянка 1741 м.кв. Але згідно з цим рішенням, на його прохання, йому була залишена ділянка 805 кв.м.

Оскільки жилий будинок не був зареєстрований відповідно до законодавства, державний нотаріус виніс постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4, який розташований за адресою : м. Донецьк, вул. Мануільського, будинок 13.

Представник позивача надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі та участі позивачки, на задоволенні позову наполягає.

Відповідач ОСОБА_3 надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі, відмовляється від спірної спадщини..

Представник відповідача ОСОБА_2 районної у місті Донецьку ради в судове засідання не прибув, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, про причини неявки суд не інформував.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. За частиною 2 наведеної норми право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до узагальнення судової практики, а саме листа ВССУ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

У відповідності до ст.ст.1217, 1218, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування має особа, визначена у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності.

Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва.

Згідно ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, тобто до 03.08.2004 року визнаються дійсними у разі відсутності їх держаної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації прав.

Судом встановлено, що згідно архівної виписці з протоколу № 16 засідання Будьонівської районної ради номадних депутатів трудящих м. Сталіно від 31.05.1947 року за ОСОБА_4 була закріплена земельна ділянка по вул. Мануільського, 13 в м. Сталіно (м. Донецьк). Рішенням виконкому ОСОБА_2 райради депутатів трудящих м. Донецька, ОСОБА_4 уклав договір на право забудови в 1951 році і йому була виділена земельна ділянка 805 кв.м. (а.с. 10,12).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 помер 04.04.1977 року. (а.с.8)

У 1951 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року "Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків" (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

В подальшому державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Оскільки спірний будинок був добудований згідно інформації з технічного паспорту (а.с. 17-21) у 1950 році, діюче на цей час законодавство не вимагало реєстрації прав власності, то на думку суду спірний будинок не є самочинним будівництвом, належав спадкодавцю і тому за позивачем слід визнати право власності на вказаний спірний будинок.

Керуючись ст.ст. 10,11,60,212 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою : м. Донецьк, вул. Мануільського, будинок № 13, у порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 померлого 04 квітня 1977 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Донецької області через Дзержинський міський суд Донецької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: