АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/3790/15-ц Номер провадження 22-ц/786/642/16Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Лобова О.А.

суддів: Акопян В.І., Абрамова П.С.

за участю секретаря Гнатюк О.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на рішення Київського районного суду м.Полтави від 14 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача,

в с т а н о в и л а :

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, просив ухвалити рішення, яким визнати недійсними:

договір дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок АДРЕСА_1, укладений 29 липня 2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5;

договір дарування земельної ділянки площею 0,0967 по АДРЕСА_2, укладений 29 липня 2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5;

договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 13 серпня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3;

договір дарування земельної ділянки площею 0,0967 по АДРЕСА_2, укладений 13 серпня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3

Позов обґрунтовано тим, що за результатами розгляду його позову, судами адміністративної юрисдикції ухвалені рішення, що набрали законної сили і виконані, та згідно яких анульоване свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1. Оспорювані правочини перешкоджають позивачу виконати рішення суду у справі за його позовом до ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном.

Ухвалою Київського районного суду м.Полтави від 11 листопада 2015 року провадження у справі стосовно вимог, пред'явлених до ОСОБА_5, закрито у зв'язку із її смертю; ОСОБА_6 притягнуто до участі у справі в якості співвідповідача.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 14 січня 2016 року позов задоволений: визнані недійсними договір дарування частки у праві спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок АДРЕСА_1, укладений 29 липня 2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5; договір дарування земельної ділянки площею 0,0967 по АДРЕСА_2, укладений 29 липня 2013 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5; договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений 13 серпня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3; договір дарування земельної ділянки площею 0,0967 по АДРЕСА_2, укладений 13 серпня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_3 Вирішене питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що суд, не дивлячись на подану відповідачем заяву, безпідставно не застосував до вирішення спору приписи ст.267, ст.728 ЦК України щодо строків давності. Висновок суду про те, що оспорювані правочини порушують певні права позивача, не є обґрунтованим, суперечить фактичним обставинам.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав:

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення та ухвалити нове по суті заявлених вимог у разі порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 є власником садиби АДРЕСА_1 Власником суміжної садиби НОМЕР_1 до липня 2013 року був ОСОБА_6

З листопада 2009 року у судах розглядався спір за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання дій неправомірними, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Справа розглядалася судами неодноразово. Останнім рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18 листопада 2014 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 задоволено частково: зобов'язано ОСОБА_6 привести земельну ділянку по АДРЕСА_1 у первинний стан шляхом звільнення земельної ділянки та котловану фундаменту від будівельного сміття.

За договорами дарування від 29 липня 2013 року ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_5 (його дружина) прийняла у дар ? житлового будинку АДРЕСА_2, а також земельну ділянку площею 0,0967 га за тією ж адресою. Згідно вказаних договорів відчужені ОСОБА_6 об'єкти нерухомості належали йому на праві власності відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18 липня 2013 року.

Згідно договорів дарування від 13 серпня 2013 року ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар житловий будинок АДРЕСА_2, а також земельну ділянку площею 0,0967 га за тією ж адресою.

12 червня 2015 року на виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 23 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 скасована державна реєстрація права власності ОСОБА_6 на нерухоме майно від 18 липня 2013 року.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що первинна реєстрація права власності ОСОБА_6 на нерухоме майно скасована згідно судового рішення, отже оспорювані правочини є недійсними. Позивач має право на оспорювання дійсності цих правочинів, оскільки їх укладення перешкоджає виконанню рішення суду.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

За змістом ст.1, ст.3, ст.15 ЦПК України, ст.15, ст.16 ЦК України завданням і суттю цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи.

Як роз'яснено у абз.5 пункту п'ятого Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до ст.215, ст.216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Таким чином, для задоволення позову особи, яка не була стороною правочину, про визнання його недійсним обов'язковою умовою є доведеність належними і допустимими доказами факту порушення оспорюваним правочином прав та інтересів позивача.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги, ОСОБА_4 у своєму позові посилається на те, що неодноразове відчуження суміжної земельної ділянки внаслідок вчинення оспорюваних договорів дарування унеможливлює виконання рішення Київського районного суду м.Полтави від 18 листопада 2014 року.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_4 отримав виконавчий лист за вказаним рішенням суду та звернувся у встановленому законом порядку до відповідного органу Державної виконавчої служби України із заявою про примусове виконання рішення суду (ст.19 ЗУ «Про виконавче провадження») і йому як стягувачу відмовлено у реалізації його права на примусове виконання судового рішення саме з тих підстав, що ОСОБА_6 не є власником садиби АДРЕСА_2.

Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18 листопада 2014 року встановлено, що ОСОБА_6, здійснюючи будівництво житлового будинку та огорожі по АДРЕСА_1, неправомірно засмітив суміжну земельну ділянку ОСОБА_4 (т.1 а.с.21 абз.11, а.с.21 зворот абз.1,2,3,4, а.с.22 абз.2 і зворот абз.9), а тому його слід зобов'язати звільнити суміжну земельну ОСОБА_4 від будівельного сміття. У рішенні також зазначено про те, що ОСОБА_3 на час розгляду справи є власником садиби АДРЕСА_2, але дії на порушення прав ОСОБА_4 були вчинені саме ОСОБА_7, а тому у задоволенні вимог до ОСОБА_3 слід відмовити.

Таким чином, виконання покладеного судом на ОСОБА_7 обов'язку привести земельну ділянку по АДРЕСА_1 у первинний стан шляхом звільнення земельної ділянки та котловану фундаменту від будівельного сміття жодним чином не залежить від наявності у нього права власності на садибу АДРЕСА_2.

Пояснення представника позивача ОСОБА_8 та надані нею світлокопії постанов державного виконавця колегія суддів до уваги не приймає, оскільки вони стосуються виконання рішення Київського районного суду м.Полтави від 18 листопада 2013 року і рішення Апеляційного суду Полтавської області від 13 лютого 2014 року, які були скасовані ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року (т.1 а.с.6-17).

Доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку давності є безпідставними, оскільки положення ст.727, ст.728 ЦК України регулюють правовідносини щодо розірвання договору дарування.

З огляду на встановлене рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити з вищенаведених мотивів.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Київського районного суду м.Полтави від 14 січня 2016 року скасувати, ухваливши нове рішення.

ОСОБА_4 відмовити у задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів дарування за недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О. А. Лобов

Судді: В.І. Акопян

П.С. Абрамов