АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/4178/16 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Карімової Л.В.,

за участю секретаря : Баранкової В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 12 серпня 2010 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Харківської міської ради, Комунального підприємства «Жилкомсервіс» про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Під час апеляційного розгляду справи представник позивача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі. На обґрунтування заяви послався на те, що оскарженим заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова не були вирішенні права та обов'язки апелянта ОСОБА_3 і тому він не має передбаченого ст. 292 ЦПК України права на його оскарження, що відповідно до викладеної у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» правової позиції є підставою для закриття провадження у справі.

Представник апелянта ОСОБА_3, який не брав участі у розгляді справи, ОСОБА_7, просить відхилити клопотання про закриття апеляційного провадження. При цьому вказав, що відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 квітня 2016 року ОСОБА_3 право користування спірною квартирою не втратив, тому закриття провадження обмежує його право у доступі до правосуддя.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі за № 6-885цс15, яка відповідно до ст.. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування у даній справі, згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини першої статті 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Апелянт надав до апеляційного суду копію рішення № 114 Виконавчого комітету Дзержинської районної ради депутатів трудящих від 20 травня 1970 року, яким за ОСОБА_8, 1953 року народження і ОСОБА_9, 1963 року народження, було закріплено право проживання у кімнаті 18 кв. кв. з кухнею 11,6 кв.м у к. АДРЕСА_1. Рішенням № 236/4 Виконавчого комітету Дзержинської районної ради депутатів трудящих від 18 вересня 1974 року було дозволено зміну прізвища хлопчика ОСОБА_9, народження ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на прізвище його матері ОСОБА_10. Після зміни прізвища вважати його ОСОБА_3.

Тому, слід визнати, що відповідно до ч. 1 ст. 278 ЦК УРСР 1963р., який діяв на той час, апелянт ОСОБА_3 в установленому порядку набув право користування вказаними житловими приміщеннями, що опосередковано підтверджується реєстрацією його місця проживання за вказаною адресою з 16.05.1991р., про що свідчить відповідний штамп в його паспорті (а.с. 55).

Згідно відповіді Генерального консульства Російської Федерації в Україні ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 в період з 29.05.2007 року по 17.02.2011 року був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2, по паспорту громадянина Російської Федерації до 2007 року проживав у м. Корсаків, а згідно додатку до Форми №1 звертався із заявою про заміну паспорту громадянина Російської Федерації у червні 2008 року. Однак вказані обставини не припиняють житлових прав апелянта, оскільки відповідно до ст.. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, якого в даному випадку не було представлено апеляційному суду.

Виходячи з наведеного, слід визнати, що оскаржене заочне рішення районного суду вирішило житлові права та права на приватизацію апелянта, апеляційне провадження по справі за його скаргою було відкрито правильно, тому у задоволенні клопотання про закриття провадження слід відмовити, за недоведеністю заявлених в ньому підстав.

Керуючись ст.ст.303, 304, ст.ст. 292, 314, 324, 327 ЦПК України судова колегія

УХВАЛИЛА:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_5 про закриття апеляційного провадження у справі - відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженні не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий суддя:

Судді колегії: