АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/524/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 69 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

з участю: адвокатів ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представника відповідача ОСОБА_8,

позивачки ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_10 та представника ОСОБА_11 - ОСОБА_8 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_11, ОСОБА_10 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності,

в с т а н о в и л а :

30 липня 2015 року ОСОБА_9 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та ОСОБА_12, який помер 19 квітня 2013 року, спільно проживали з вересня 2002 року по 16.06.2004 року за адресою АДРЕСА_1 в її квартирі.

17 червня 2004 року вона та ОСОБА_12 придбали на спільні кошти однокімнатну квартиру за адресою: вул. 30-років Перемоги, 8, кв.62 в м. Черкаси. Вартість квартири становила 41730 грн. та прийнята у власність в рівних частинах по 1/2 кожному із них, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири.

Позивачка вказує, що вищезазначеній квартирі вони проживали разом однією сімєю як чоловік і жінка без шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки притаманні подружжю.

Під час спільного проживання вони з чоловіком придбали речі домашнього вжитку, а саме: меблі кухонні вартістю 1500 грн., диван - вартістю 4500 грн., комплект меблів житлової кімнати - вартістю 4000 грн., а всього на суму 10000 грн.

19 квітня 2013 року ОСОБА_12 перебуваючи в діловому відрядженні у м. Ялта передчасно помер.

В даний час виникла необхідність у встановленні факту проживання її та ОСОБА_12 однією сімєю як чоловіка та дружини без шлюбу, оскільки після його смерті відкрилася спадщина, а саме однокімнатна квартира АДРЕСА_2, в якій вона в даний час проживає.

Тому просить суд: - встановити факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу між нею, ОСОБА_9 та ОСОБА_12, який помер 19 квітня 2013 року, тобто подружжям, які спільно проживали як чоловік і жінка без шлюбу, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки з 01.01.2004 року до 19.04.2013 року;

- у відповідності до ст. 368 ЦК України визнати майно речі домашнього вжитку, а саме: меблі кухонні, диван, комплект меблів житлової кімнати спільною сумісною власністю.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_9 задоволено повністю.

Встановлено факт проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_12 з 01.01.2004 року по день смерті ОСОБА_12 19.04.2013 року.

Визнано майно речі домашнього вжитку, а саме: меблі кухонні вартістю 1500 грн., диван вартістю 4500 грн., комплект меблів житлової кімнати вартістю 40000 грн., а всього на суму 10000 грн. спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_12.

Вирішено питання про судовий збір.

В апеляційній скарзі ОСОБА_10 та представник ОСОБА_11В- ОСОБА_8, посилаються на те, що рішення ухвалено без урахування фактичних обставин справи, є необґрунтоване та незаконним, порушує норми матеріального і процесуального права, просять скасувати його та ухвалити по справі нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка ОСОБА_9 та померлий ОСОБА_12 в період з 01.01.2004 року по 19.04.2013 року, проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, а тому і майно, набуте ними в період спільного проживання, є спільною сумісною власністю.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_12 помер 19 квітня 2013 року (а.с.6).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 17 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_13Я та зареєстрованого в реєстрі № 2604, ОСОБА_12 та ОСОБА_9 придбали квартиру № 62 в рівних частках по 1/2 за адресою: вул. 30 років Перемоги, 8 в м. Черкаси (а.с. 9-11).

27.11.1990 року ОСОБА_9 розірвала шлюб з ОСОБА_14, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу І-СР № 407484 від 27.11.1990 року (а.с. 7).

19.03.2003 року ОСОБА_12 розірвав шлюб з ОСОБА_8, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу I-СР № 099336 від 09.06.2004 року (а.с. 8).

Як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, апелянти в скарзі вказують на порушення норм процесуального законодавства, так як відповідачі та їх представник не були присутні під час завершення судового розгляду.

Проте, дана обставина, на думку колегії суддів, не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки суд при ухваленні рішення повинен врахувати всі обставини справи, наявні докази, а також норми матеріального і процесуального права, які регулюють правовідносини сторін.

Також безпідставними є посилання в скарзі і на ту обставину, що в позовній заяві не було зазначено мету встановлення факту спільного проживання та причини, по яких неможливо вирішити це питання в позасудовому порядку, так як такою метою, на її, позивачки, бачення, є визнання майна спільною сумісною власністю(а.с.28-30).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, термін спільного проживання (не менше п'яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом), крім того, важливою складовою є відсутність спору про право.

Із прийняттям Сімейного кодексу України законодавець закріпив рівні права чоловіка та жінки, які проживають у незареєстрованому шлюбі, зокрема на придбане майно в період цього шлюбу, а в ЦК - право на спадщину. Слід звернути увагу, що оскільки СК набрав чинності з 1 січня 2004 року і зворотної сили не має, то положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Тому позивачка і ставить питання про встановлення факту проживання однією сімєю з 01.01.2004 року.

До заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

При зверненні до суду з позовом про встановлення такого факту, позивачка говорить, що факт їй необхідний для того, щоб встановити, що майно: кухонні меблі, диван, комплект меблів житлової кімнати, є спільною сумісною власністю. При цьому вона також вказує, що квартира, придбана нею і ОСОБА_12 за договором купівлі-продажу від 17.06.2004 року, яку вона намагалася визнати спільним майном подружжя, придбавалася для спільного проживання. Проте, рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 25 грудня 2013 року відмовлено їй як у встановленні факту спільного проживання та в розподілі майна подружжя, оскільки вказана квартира не є обєктом спільного майна подружжя, так як придбана у спільну часткову власність і кожний з покупців самостійно оплатив вартість своєї частки.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що встановлення такого факту має юридичне значення.

При цьому суд дійшов до висновку про доведеність факту проживання ОСОБА_9 однією сімєю з ОСОБА_12 без шлюбу з 01.01.2004 року по 19.04.2013 року і, пославшись на норми ст.74 СК України та ст.368 ЦК, визнав право спільної сумісної власності їх, ОСОБА_9 та ОСОБА_12, на набуті за час спільного проживання, речі домашнього вжитку.

Проте погодитися з таким висновками суду першої інстанції не можна.

На підставі ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_9, звертаючись до суду з позовом про визнання майна спільною сумісною власністю її та ОСОБА_12, підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувала свої вимоги, зазначала проживання з ОСОБА_12 однією сімєю без шлюбу з 01.01.2004 року по 19.04.2013 року, наявність сімейного побуту, набуття майна за час спільного проживання.

Згідно із ст.74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК.

За змістом наведеної вище норми, правовими наслідками встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу є встановлення належності їм майна на праві спільної сумісної власності на підставі ст.74 СК України.

Відповідно до положень ч.2 ст.3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Верховний Суд України у своїй правовій позиції у справі №6-148цс12 вказав, що аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст.74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї.

Між тим, позивачкою не доведено, що вона та ОСОБА_12 вели спільне господарство, що в них був спільний бюджет чи вони проводили спільні витрати в тому числі і для придбання того майна, яке вона просить визнати спільною сумісною власністю.

До такого висновку колегія приходить, враховуючи ту обставину, що квартира АДРЕСА_3 придбана була, як зазначалося вище, у спільну часткову власність і кожний із покупців самостійно оплатив вартість своєї частки.

Дані обставини в судовому засіданні не спростовані.

Крім того, як вбачається з накладних і товарних чеків, наданих позивачкою до справи у підтвердження придбання кухні, шаф та дивану, вони також виписані: одні - на імя ОСОБА_9, інші - на імя ОСОБА_12П.(а.с.49,50).

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 грудня 2013 року, залишеним ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 21 березня 2014 року без змін, ОСОБА_9 відмовлено в позові до ОСОБА_10 та ОСОБА_11 про встановлення факту спільного проживання та розподіл майна (а.с. 44-46).

Суд першої інстанції в основу оскаржуваного рішення про задоволення позову в частині встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу поклав саме вказане судове рішення, зазначивши, що «в описовій частині рішення» суд прийшов до висновку, що ОСОБА_12 і ОСОБА_9 були повязані спільним побутом і т.д.

Між тим, при цьому суд не звернув увагу на те, що факт проживання однією сім'єю не встановлений, так як в резолютивній частині рішення нічого про це не сказано. Крім того, вказане рішення стосувалося обставин придбання квартири, а не будь-якого іншого майна.

На цю обставину також вказують апелянти у своїй скарзі.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Як розяснив законодавець, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його субєктивними і обєктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду.

Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин.

Преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які зазначені у резолютивній частині рішення.

Оскільки, як вказувалося вище, факт проживання однією сім'єю рішенням від 25.12.2013 року не встановлений, так як в резолютивній частині рішення нічого про це не сказано, тому оцінка конкретних обставин справи, в тому числі і щодо факту спільного проживання, яка була зроблена судом в тому рішенні, не має преюдиційного значення в цій справі.

Крім того, судом першої інстанції не враховано і не дано оцінку тим обставинам, які викладені у протоколі допиту ОСОБА_9 в якості свідка від 12.03.2015 року, де вона правоохоронним органам повідомила про те, що все майно яке на даний час знаходиться в квартирі належить їй. Єдине, що приніс в квартиру ОСОБА_12, як вона зазначила, це холодильник (а.с.53-54). В цій справі мова про холодильник не йде.

Такі її покази спростовують її ж вимогу про визнання майна спільною сумісною власністю та не вказують на обставину щодо спільного бюджету, а навпаки, підтверджують про його відсутність.

Проте суд першої інстанції на вказане уваги не звернув та прийшов до помилкового висновку про визнання майна - речей домашнього вжитку, якими є: кухонні меблі, диван, комплект меблів житлової кімнати, спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_12.

Заслуговує на увагу і та обставина, на яку посилаються апелянти у скарзі, як на підставу скасування рішення, що суд, визнаючи, майно спільною сумісною власністю ОСОБА_9 та ОСОБА_12, фактично визнав право власності на майно за померлою особою, що суперечить вимогам діючого процесуального законодавства щодо наявності цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності (ст.ст. 2,3 ЦК, ст. ст.3, 27-31 ЦПК).

Слід також зауважити, що помилковим є посилання як позивачки при зверненні до суду з даним позовом, так і суду у рішенні при його ухваленні на ст.368 ЦК, яка, як вони вважають, регулює зазначені правовідносини.

Відповідно до положень частини 3 статті 368 ЦК, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану(ст.21 СК).

Лише зареєстрований в органах РАЦСу шлюб породжує правові наслідки.

Перебування громадян у фактичних шлюбних відносинах не тягне жодних правових наслідків законного шлюбу. Майнові відносини, що виникають поміж фактичним подружжям, регулюються ст.74 СК та нормами про спільну власність, встановленими ЦК України.

Частиною 1 статті 368 ЦК визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Аналізуючи наведені вище факти і обставини, колегія суддів приходить до висновку про незаконність оскаржуваного рішення, оскільки в силу ст. 60 ЦПК України, позивачкою ОСОБА_9, ні в суд першої інстанції, ні в апеляційний суд не надано переконливих доказів в підтвердження її вимог.

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими та містять в собі підстави, визначені ст. 309 ЦПК України, за наявності яких можливе скасування судового рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні спору неповно з'ясував та перевірив всі фактичні обставини справи, неправильно оцінив докази, що мають юридичне значення для її розгляду і вирішення спору по суті та дав їм неналежну правову оцінку, неправильно визначивши норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_10 та представника ОСОБА_11 - ОСОБА_8 задовольнити.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 22 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_11, ОСОБА_10 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу та визнання права власності відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :