Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Парінової І.К.,Леванчука А.О.,Попович О.В.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до закритого акціонерного товариства «АІСЕ Україна» про розірвання договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до закритого акціонерного товариства «АІСЕ Україна» (далі - ЗАТ «АІСЕ Україна»), обґрунтовуючи вимоги тим, що 15 листопада 2008 року між нею та відповідачем було укладено угоду № 214260 з додатками на постачання автомобіля «Шевроле Авео» («Сhevrolet Аveo»). Відповідно до умов вказаної угоди вона сплатила на банківський рахунок ЗАТ «АІСЕ Україна» 120 988 грн 11 коп. 20 липня 2015 року вона звернулася із письмовою заявою до ЗАТ «АІСЕ Україна» з проханням розірвати договір, яка залишена без задоволення. В обґрунтування відмови в задоволенні заяви відповідач посилався на наявність у неї заборгованості у розмірі 28 527 грн 15 коп. Разом з тим, на час укладення угоди 11 березня 2009 року вона сплатила ЗАТ «АІСЕ Україна» 49 757 грн 32 коп., що перевищує місячний платіж. Проте, відповідно до ст. 13 додатку № 2 угоди від 15 листопада 2008 року № 214260 наступні повні внески не було зменшено на 75 % від всієї суми ціни послуг, що істотно порушує умови договору. 15 квітня 2009 року між нею та ЗАТ «АІСЕ Україна» було укладено договір застави, предметом якого був автомобіль «Сhevrolet Аveo». Загальна вартість предмета застави складала 81 300 грн. Посилаючись на викладене, на те, що на час звернення до суду з даним позовом вона відшкодувала заборгованість перед ЗАТ «АІСЕ Україна» та на те, що умови договору застави виконані нею у повному обсязі, позивач просила розірвати угоду від 15 листопада 2008 року № 214260.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 09 грудня 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду й направити справу на новий судовий розгляд, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення, залишене без змін ухвалою апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги висновків суду не спростовують.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 посилалася на те, що відповідач суттєво порушив умови договору, що є підставою для його розірвання.

Так, однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац 2 ч. 2 ст. 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Така же правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-75цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Судами встановлено, що 05 листопада 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «АІСЕ Україна» було укладено угоду № 214260, в рамках створеної останнім в Україні системи продажу у групах автомобілів «Автоплан». Вказана система встановлює відповідні правила, які забезпечують придбання кожним з учасників автомобіля шляхом сплати його ціни невеликими щомісячними внесками протягом декількох років.

Відповідно до умов вказаної угоди кожен щомісячний повний внесок містить складові, чітко зазначені у додатку № 1 до вказаної угоди, а саме: чистий внесок у розмірі 1 % від ціни автомобіля у поточному місяці, адміністративні витрати у розмірі 0,35 % плюс податок на додану вартість, що є платою за послуги фірми та страхові внески у розмірі 0,065 %. Графіком передбачено 100 повних внесків.

Також, умовами спірної угоди, зокрема, ст. 13 додатку № 2 до угоди, передбачена можливість авансової сплати внесків. При цьому учасник сплачує кожний авансовий внесок, який складається з цілого чистого внеску та щомісячного внеску в оплату послуг АІСЕ.

На виконання укладеного між сторонами договору, позивач отримала та зареєструвала за собою право власності на автомобіль «Сhevrolet Аveo», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

15 квітня 2009 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «АІСЕ Україна» було укладено договір застави, предметом якого є вказаний вище автомобіль, відповідно до умов якого зобов'язання заставодавця вважається виконаним за умови своєчасної сплати всіх щомісячних внесків (періодичних платежів) у загальному розмірі 120 988 грн 11 коп. у порядку і строки, передбачені ст. 5 угоди.

Відповідно до п. 1.7 вказаного договору розмір забезпеченого заставою зобов'язання щодо сплати внесків може бути змінений відповідно до ст. ст. 4, 5 додатку № 2 до угоди в разі зміни ціни автомобіля.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, виходячи із недоведеності позивачем істотного порушення відповідачем умов ст. 13 додатку № 2 до угоди, оскільки після звернення позивача із заявою про розподілення сплачених авансових внесків на всі наступні внески з метою пропорційного зменшення їх розміру відповідач виконав всі умови договору.

Також, суди перевірив розрахунок сплачуваних ОСОБА_4 коштів на користь ЗАТ «АІСЕ Україна» та правильно встановили наявність у неї заборгованості за спірною угодою. При цьому, позивачем зазначені обставини не спростовано.

Згідно зі ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Наведені в касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та спростовуються матеріалами справи.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: І.К. Парінова

А.О. Леванчук

О.В. Попович