Справа № 404/5299/15-ц
Номер провадження 2/404/223/16
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2016 року Кіровський районний суд м. Кіровограда у складі:

головуючого судді - Галагана О.В.,

при секретарі - Голенко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ТОВ «Кредекс Фінанс», ТОВ "Агенція по управлінню заборгованістю", ТОВ «Українська боргова компанія» про визнання недійсним договору про надання кредиту, іпотечного договору, договору застави та застосування наслідків недійсності правочину

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаним позовом, відповідно до якого просив суд:

- визнати недійсним з моменту укладання договір про надання кредиту

№ 0 від 19 червня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1;

- визнати недійсним з моменту укладання іпотечний договір від 19 червня 2007 року, яким в іпотеку передано нежиле приміщення за адресою: м. Кіровоград, вул. Пацаєва, 14, корп. 1, загальною площею 1157,0 кв.м.;

- визнати недійсним договір застави нежилого приміщення за адресою: м. Кіровоград, вул. Пацаєва, 14, корп. 1, загальною площею 1157,0 кв.м., укладений в рахунок забезпечення договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року;

- в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України застосувати правові наслідки недійсності правочину, а саме: призначати двосторонню реституцію наслідків дії договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1;

- у відповідності із ч. 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі задоволення позову стягнути з ПАТ «УкрСиббанк» на його користь моральну шкоду у сумі 50 000, 00 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 19 червня 2007 року між ним та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір про надання кредиту № 0, згідно умов якого він мав отримати грошові кошти, а саме 198 786,00 швейцарських франків, що на день укладення договору складало 809 618,80 гривень, з відсотковою ставкою 8,49% та кінцевим терміном погашення 18 червня 2018 року. Згідно умов договору надання кредитних коштів здійснювалось траншами.

Під час розгляду справи № 1109/8202/12 позивачу стало відомо, що ПАТ «УкрСиббанк» під час укладання кредитного договору № 0 від 19 червня 2007 року було навмисно введено в оману позичальника щодо розміру реальної відсоткової ставки, суми абсолютного значення подорожчання кредиту, повної інформації про істотні умови кредитування, сукупну вартість кредиту та інші умови укладання даного кредитного договору.

В судовому засіданні представник позивача посилаючись на зазначені в позовній заяві обставини, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 20.01.2016 року надав заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі.

Представники третіх осіб - ТОВ «Кредекс Фінанс» та ТОВ "Агенція по управлінню заборгованістю" також в судове засідання не зявились, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Ухвалою суду від 23.10.2015 року до розгляду у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено - ТОВ «Українська боргова компанія» (а.с. 135).

Представник ТОВ «Українська боргова компанія» в судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлений належним чином.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та матеріали цивільної справи № 1109/8202/12, н/п 2/404/88/13 в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 19 червня 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») укладено договір про надання кредиту № 0 та додаткові угоди до нього.(а.с. 8-12)

Відповідно до п. 1.1. кредитного договору № 0 АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») зобовязався надати позивачу кредит в іноземній валюті у сумі 198 786, 00 швейцарських франків, а позивач зобовязався прийняти, належним чином використовувати та повернути кредит, сплачуючи 8,49% річних за його використання та наступним порядком погашення суми: шляхом внесення ануїтетних платежів щомісяця строком до 18 червня 2018 р. Як зазначено у п. 1.1 вказана сума кредиту дорівнювала еквіваленту 809 618, 80 грн. за курсом НБУ на день укладання договору. Цільове призначення кредиту: розвиток бізнесу.

Відповідно до п. 1.5 кредит надається шляхом зарахування Банком коштів на поточний рахунок позичальника № 7600 у Банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Для забезпечення виконання умов боргових зобовязань за кредитним договором був укладений договір іпотеки від 19.06.2007 р. (а.с. 80-85), а також на виконання п. 2.1. договору про надання кредиту був укладений Договір застави від 19.06.2007 р. (а.с. 25, т. 1, цивільна справа 1109/8202/12, н/п 2/404/88/13).

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

В п. 27 Постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Відповідно до пункту 1.4 Договору кредиту, кредит надавався Позичальнику на наступні цілі: розвиток бізнесу. Проте 21 червня 2007 року сторонами було укладено додаткову угоду №1 від 21 червня 2007 року договору про надання кредиту

№ 0 від 19 червня 2007 року, згідно якої пункт 1.4 Договору викладено в іншій редакції, а саме: цільове призначення кредиту: споживчі цілі.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, з умов кредитного договору та додаткової угоди № 1 до договору вбачається, що кошти були наданні в споживчих цілях. Таким чином, оспорюваний кредитний договір являється договором споживчого кредиту.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України „Про захист прав споживачів у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) від 10.11. 2011 р. № 15-рп/2011 встановлено, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому, держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно п. 2. ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови.

Вказані вимоги до переддоговірної роботи з позичальником встановлені також положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007р. №168, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. (далі Постанова НБУ № 168). Вказана інформація і розрахунок сукупної вартості кредиту мають бути надані споживачу в письмовій формі до укладення ним кредитного договору.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

Згідно п.3.4 розділу 3 Правил, Банки зобовязані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обовязкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, субєктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у звязку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

З п.3.2. розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року, вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом.

Судом встановлено, що з договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року та додатку до договору вбачається, що у ньому не має відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не має умов, які п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил, визнані обовязковими.

Також банком не надавався окремий письмовий документ з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживача. З наданих розрахунків на час розгляду справи не вказано повної орієнтовної вартості кредиту, розрахунок який додано до договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року (Графік погашення кредиту), який згідно додаткової угоди № 4 від 11 березня 2009 року був змінений, але також проведений поверхово та не зрозуміло для споживача.

Вказана інформація в більшій частині обсягу не була надана позивачу, таким чином в порушення вказаних норм Відповідачем не надана інформація про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту.

Згідно частині 2 п. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Детальний розпис загальної вартості кредиту відсутній.

Таким чином відсутня істотна умова договору - ціна (ст. 632 ЦК України).

Згідно п. 6 ч. 2 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надасться або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Суд вважає, що Додаток № 1 до договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року (Графік погашення кредиту), який був змінений згідно додаткової угоди № 4 від 11 березня 2009 року не відповідає вимогам законодавства та умовам договору про надання споживчого кредиту № 0 від 19 червня 2007 року та умовам договору в частині нарахування відсотків за користування кредитом.

Отже, в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач не надав ОСОБА_1, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до п. 3.6 постанови НБУ № 168 від 10.07.2007 р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи № 161 від 18 квітня 2014 року, яка проводилась за ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області в справі про визнання спірного договору про надання кредиту недійсним та яка була витребувана судом в якості доказів, встановлено, що відповідно до вимог ст. 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями) при наданні кредитів, банк зобовязаний додержуватись основних принципів кредитування. На дослідження було надано Виписку 3 Основних принципів облікової політики АКІБ «УкрСиббанк» на 2007 рік (Положення про облікову політику АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до якого:

- п. 1.6 «рішення щодо можливості проведення кредитної операції приймається колегіально Кредитним комітетом установи банку ... та оформлюється відповідним протоколом, якщо це передбачено нормативними документами банку». За наданими матеріалами, Кредитним комітетом Кіровоградського управління ЦРД АКІБ «УкрСиббанк» було прийнято рішення про надання кредиту ОСОБА_1 за умовами сплати позичальником комісії за РКО - 2% від суми кредиту (протокол № 13/06/07/1 СМБ від 13.06.2007 року).

Вимогами ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 року № 2121-III (із змінами та доповненнями), встановлено що, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банк зобовязаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку.

Договором про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року не передбачено умову сплати позичальником комісії за РКО 2% від суми кредиту, проте згідно первинної документації та виписок Банку по рахунку № 7600 встановлено, що Банком при видачі кожного траншу кредиту утримувалось 2% від суми кожного траншу.

ОСОБА_3 угоди № 1 до договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року слідує, що кредитний договір було доповнено умовою щодо сплати позичальником комісії за видачу кредиту у розмірі 25,00 швейцарських франків (без врахування розміру відсотків, які Позичальник повинен сплатити Банку) та комісії за розрахунки за цим Договором, яка складає 2% від суми кредиту і сплачується одноразово на дату видачі/перерахування кредитних коштів.

Суд вважає, що Банк, додатковою угодою № 1 до спірного договору про споживчий кредит та рішенням кредитного комітету Кіровоградського управління ЦРД АКІБ «УкрСиббанк», банк включив положення, які порушують вимоги ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та відповідно до ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживача» є несправедливими, так як містять умови про зміни у витратах. Крім того, враховуючи додаткові нарахування, відсоток за користування кредитними коштами відповідно збільшився.

Дана позиція суду також узгоджується з висновком СЕЕ № 161, де чітко зазначено: «далі мовою оригіналу»… «Дослідженням Додатку №1 до кредитного договору № 0 від 19.06.2007 року «Графік погашення кредиту» визначено, що зазначений документ, в розрізі дат з 19.06.2007 року по 18.06.2018 року відображує «залишок максимально допустимої заборгованості за кредитом», тобто фактично являє собою перелік сум строкової дозволеної заборгованості за основним боргом, проте не містить даних щодо сум погашення основного боргу, процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, розрахованих Банком до сплати відповідно до кожного періоду, визначеному згідно з п.1.3 Договору. Відповідно до вищенаведеного, наданий на дослідження Додаток №1 до кредитного договору № 0 від 19.06.2007 року «Графік погашення кредиту» не є узгодженим графіком платежів Позичальника на користь Банку, тому що за змістом «Графік» не містить обумовлених п.1.3 Договору даних про суми коштів, що належать до сплати у кожному платіжному періоді по погашенню кредиту та по сплаті процентів за користування кредитом, а ні в числовому, а ні в процентному виразі.»

Відповідно до п.4 Постанови НБУ №254 від 18.06.2003р. «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України» вказано, що операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані; підставою для відображення операцій за рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи; первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення в паперовій та в електронній формі; незалежно від виду операцій та типу контрагентів одним з первинних документів банку є меморіальні ордери (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньо банківських операцій); у первинних документах мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом та кредитом, сума операції у грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера, підпис уповноваженої особи. Первинні документи складаються на бланках форм, відповідно до законодавства України, на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обовязкові реквізити: назву документу (форми), дату та місце складання, назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис, та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. До обовязкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків, крім перелічених вище, також належать: назва одержувача коштів, сума операції, номери рахунків, назва банку (одержувача та платника коштів).

Відповідно до висновку ДСЕЕ №66 позивачу було зараховано на розрахунковий рахунок еквівалент 187833,92 швейцарських франків в сумі 759591,81грн., хоча фактично мав би отримати 792515,96грн., тобто різниця між сумою грошових коштів списаних з валютного рахунку для продажу валюти на ВМР (у гривневому еквіваленті) та сумою грошових коштів, зарахованих на гривневий рахунок після такого продажу дорівнює 32924,15грн (а.с.67-69, 72-76)

Так, на підтвердження виконання Договору споживчого кредиту позивачем надано копію документів «Меморіальних ордерів АКІБ «УкрСиббанк» № 604281609 від 19.06.2007 року, № 604934925 від 06.07.2007 року, № 605120407 від 13.07.2007 року, № 606210127 від 22.08.2007 року, № 607013240 від 10.09.2007 року, № 607246263 від 27.09.2007 року, № 608344456 від 22.10.2007 року, № 609394676 від 13.11.2007 року» відповідно до яких на розрахунковий рахунок позивача мало бути зараховано 792 515,6 грн. (за курсом НБУ становило 187 833,92 швейцарських франків)(а.с.30). Суд вважає, що зазначені документи - «Меморіальні ордери АКІБ «УкрСиббанк» не відповідають вимогам Постанови № 254, оскільки не містить: назви платника та одержувача коштів, підпису відповідальних осіб за здійснення операції, відмітку банку про виконання операції.

Дана позиція суду узгоджується з висновком СЕЕ № 161 в якому також встановлено, що зазначені меморіальні ордери не містять таких обовязкових реквізитів, як: назва платника; підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення.

При дослідженні висновків СЕЕ № 161 та СЕЕ № 66 встановлено наступні порушення відповідачем умов договору про надання кредиту стосовно операцій зі сплати відсотків, нарахованих за користування кредитом позичальником ОСОБА_1 по кредитному договору № 0 від 19.06.2007 року, проведених АКІБ «УкрСиббанк» у період з 19.06.2007 року по 13.07.2012 року. Так у висновку експертом зазначено, що у «виписці за кредитним договором 000 клієнта ОСОБА_1 з 19.06.2007 по 13.07.2012» за період з 19.06.2007 року по 13.07.2012 року відображено здійснення зарахування банком на рахунок № НОМЕР_1 «Нараховані доходи за кредитами на поточні потреби, що надані фізичним особам» грошових коштів в рахунок оплати позичальником ОСОБА_1 відсотків, нарахованих АКІБ «УкрСиббанк» за користування кредитом по кредитному договору № 0 від 19.06.2007 року у розмірі 62 982,38 швейцарських франків, а саме:

- з транзитного рахунку 098 39 672,18 швейцарських франків;

- з транзитного рахунку - 19 531,35 швейцарських франків та

- з рахунку НОМЕР_2 3 778,85 швейцарських франків, чим не дотримано вимоги п. 1.2.2 кредитного договору № 0 від 19.06.2007 року «позичальник зобовязується повернути суму кредиту та сплатити проценти, комісії, штрафи та інші платежі згідно з умов Договору на рахунок № 098 в АКІБ «УкрСиббанк»

Даний пункт договору відповідачем не виконувався, що також на думку суду є недобросовісним виконанням відповідачем своїх обовязків по договору кредиту та є несправедливим по відношенню до споживача.

Також, у висновку експерт акцентує увагу на тому, що проведеним дослідженням встановлено, що згідно з наданими АКІБ «УкрСиббанк» банківськими документами у період з 19.06.2007 року по 13.07.2012 року по особовому рахунку ОСОБА_1 № 7600 (код валюти CHF), відкритому в АКІБ «УкрСиббанк», не зараховані грошові кошти, внесені ОСОБА_1 у сумі 6 909,19 грн. (відповідно до квитанції

№ 23 від 27.05.2011 року у сумі 6 389,48 грн., квитанції № 2 від 25.01.2012 року у сумі 519,71 грн.) в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 0 від 19.06.2007 року (а.с.37).

Судом встановлено, що умови кредитного договору про надання кредиту є несправедливими та такими, що призводять до істотного порушення прав та обовязків позивача з огляду на наступне:

В розумінні ст. 1054 ЦК України та ч. 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є: розмір кредиту, умови надання кредиту (тобто права та обовязки сторін, у тому числі виконання грошових зобовязань з обох сторін), зворотність кредиту, проценти (відсоткова ставка).

Ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 3 ст. 203 ЦК України визначає, що волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі.

Ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами укладеного сторонами кредитного договору, зокрема, є відсоткова ставка та ціна договору.

З кредитного договору вбачається, що при його укладенні сторони домовилися про суму кредиту в розмірі 198 786, 00 шв. франків та розмір відсотків - 8,49% річних.

Судово-економічною експертизою № 66 від 28.11.2014 року експертом проведено дослідження та встановлено реальну відсоткову ставку, а також не відповідність вимогам законодавства використання відповідачем рахунків для руху коштів для погашення процентів по кредиту, тіла кредиту та інших умов кредитного договору.

За результатами проведеного дослідження, експертом встановлено, що документально обґрунтовано сукупну вартість кредиту у вигляді реальної відсоткової ставки за договором про надання кредиту № 0 від 19.06.2007 року станом на момент складання договору, а саме станом на 19.06.2007 року, в розмірі 10,42% та абсолютного значення подорожчання кредиту в розмірі 108 735,27 CHF. У наданому на дослідження Додатку №1 до кредитного договору № 0 від 19.06.2007 року «Графік погашення кредиту»: даних абсолютного значення подорожчання кредиту не міститься; даних реальної процентної ставки не міститься».

Суд погоджується з твердженням позивача, що підписуючи кредитний договір, позичальник ОСОБА_1 погоджувався на отримання саме 198 786, 00 швейцарських франків та на встановлений в договорі розмір відсотків, а саме 8,49% річних. Проте згідно встановленими у експертизі висновками умови кредитування, які були реально встановлені в кредитному договорі не відповідають волевиявленню позивача та вимогам Закону. Даним висновком судово-економічної експертизи № 66 від 28.11.2014 року встановлено, що реальна відсоткова ставка не відповідає тій, яка встановлена в договорі в розмірі 8,49 % річних, а фактично становить 10,42 %, а відтак абсолютне значення подорожчання кредиту було б в розмірі 108 735,27 CHF.

Висновки експерта № 161 від 18 квітня 2014 року та № 66 від 28 листопада 2014 року є чіткими та конкретним, обґрунтованими та достатньо мотивованими, виконаними на підставі відповідних методик, а тому з точки зору ст. 58 та 59 ЦПК України, є належними та допустимими доказами у даній справі.

Враховуючи висновки експерта суд приходить до висновків, що відповідачем не були дотримані вимоги ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: не було надано в письмовій формі всіх можливих схем погашення кредиту, що призвело до порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, та відповідно обману ОСОБА_1 щодо реальної відсоткової ставки, отриманням позивачем значно меншої суми в гривневому еквіваленті ніж передбачено договором, втрати значної суми грошових коштів в звязку з обміном значної суми швейцарських франків на МВР за курсом значно нижчим ніж встановлений НБУ.

Приведені експертні висновки підтверджують, що під час укладення кредитного договору відповідач приховав від позивача повну та обєктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позивача в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної вартості кредиту, яку позивач сплатив би відповідачу, погашаючи кредит у порядку, визначеному Графіком погашення заборгованості.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.215 кодексу підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Судом встановлено, що графік погашення кредиту взагалі не видавався і які суми на які рахунки зараховувалися невідомо, що є несправедливим по відношенню до споживача, оскільки дає право банку проводити зарахування на рахунки на розсуд банку.

Отже, із встановлених судом обставин, наданих доказів встановлено, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків на погіршання становища споживача.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Аналіз указаних норм Закону та встановлені судом порушення законодавства зі сторони позивача під час укладання та виконання договору про надання кредиту дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плата за завищеною відсотковою ставкою відносно встановленої в договорі, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Враховую вищевикладене, суд приходить до висновку, що в момент укладення кредитного договору між сторонами, позивач був введений в оману відповідачем щодо істотних умов договору - ціни та відсоткової ставки, а тому волевиявлення позивача на укладення кредитного договору в вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертних досліджень та висновків, суперечили його волевиявленню на укладення договору саме на таких умовах, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог в цій частині.

Позиція суду в даній справі повністю узгоджується з правовими висновками Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у аналогічній справі про визнання кредитного договору недійсним за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» на рішення апеляційного суду Волинської області від 02 червня 2014 року у справі № 161/16470/13-ц (провадження

№ 22-ц/773/475/14).

В ч.2 ст.11, ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві при укладенні договору споживчого кредиту.

Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг відповідно до п.2 ст.19 Закону.

Відповідно до ч.3 ст.12 Закону фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: фінансову послугу, що пропонується надати клієнтові з зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість.

Відповідно до п. 23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. При цьому, з точки зору закону, позивач, як споживач, не може бути примушений під час виконання договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних підставах.

В той же час, висновком судово-економічної експертизи та Інструкцією про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ №337 від 14.08.2003 року встановлено, що погашення заборгованості готівковими коштами в іноземній валюті в касу банку, яке виражене в шв. франках, не передбачено. З цього слідує, що розмір щомісячних платежів, визначений умовами договору та Графіком погашення, встановлена відповідачем незаконно.

Оскільки всі розбіжності у розрахунках у погашення кредиту та приведені в Графіку погашення заборгованості здійснені виключно на користь відповідача, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень позивача щодо того, що підписання оскаржуваного кредитного договору було здійснено позивачем під впливом обману з боку відповідача. Мотивом обману було отримання відповідачем прихованого додаткового прибутку в вигляді завищеної відсоткової ставки.

Згідно з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Суд вважає, що факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених у експертних висновках з метою отримання прихованого прибутку, в даному випадку і є умислом в діях відповідача.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Судом встановлено, що в рахунок забезпечення договору про надання кредиту

№ 0 від 19 червня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Джерельний» (майновим поручителем) було укладено іпотечний договір від 19 червня 2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстрацій № 1824, яким в іпотеку передано нежитлове приміщення за адресою: місто Кіровоград, вулиця Пацаєва, будинок 14, корпус 1, загальною площею 1157,0 кв.м.

В забезпечення виконання зобовязань за договором про надання кредиту

№ 0 від 19 червня 2007 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4 накладено заборону відчуження предмету іпотеки, а саме нежитлового приміщення за адресою: місто Кіровоград, вулиця Пацаєва, будинок 14, корпус 1, загальною площею 1157,0 кв.м, яке було передано в іпотеку за іпотечним договором від 19 червня 2007 року, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Джерельний» укладений в рахунок забезпечення договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року за реєстраційним № 1824 та заборону за реєстраційним № 1825

Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст. 236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення, а отже не породжує юридичних наслідків, окрім тих, які повязані з його недійсністю. Крім того, згідно із ч.2 ст.548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання тягне за собою недійсність правочину щодо його забезпечення, а тому суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача і в частині визнання договору застави та іпотеки недійсними.

Задовольняючи позовну вимогу позивачів про визнання недійсним кредитного договору, слід також визнати недійсними договір поруки та договір іпотеки, оскільки ці договори є похідними від головного кредитного договору.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про Національний банк України" встановлює, що обіг і використання, як засобу платежу, на території України інших грошових одиниць, окрім національної, забороняються.

Відповідно до ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю № 15-93 від 1993р., валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобовязань.

За змістом положення статті 192 Цивільного кодексу України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 533 Цивільного кодексу України встановлює, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За наведеного, оскільки позивачем кошти отримувались в еквіваленті до іноземної валюти (швейцарського франка), так же відбувалось і повернення коштів, що також підтверджено експертним дослідженням, то наслідки недійсності правочину, як то повернення отриманого в натурі кожної із сторін одна одній повинно відбуватись в еквіваленті до вказаної іноземної валюти.

Враховуючи вищевикладене та положення ст. 216 ЦК України в якій встановлено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодовувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд вважає, що в даному разі є фактична можливість повернення сторонами одна одній грошових коштів у натурі, саме тієї суми коштів, які сторони фактично (у натурі) отримали на виконання цього договору.

Згідно до висновків судово-економічної експертизи №161 від 18.04.2014р. та додаткової судово-економічної експертизи №66 від 28.11.2014року позивачем отримано на рахунок відповідача на виконання умов договору про надання кредиту № 0 від 19.06.2007року 187833,92 CHF (швейцарських франків), що було еквівалентно 792515,96грн., проте фактично позивачу зараховано на рахунок 759591,81гривень, а в натурі ним отримано 753335,89грн, що підтверджується підсумком заяв на видачу готівки (а.с.167-174).

ОСОБА_1 перераховано грошових коштів в погашення зобовязань по вказаному кредитному договору - 116040,73 CHF (швейцарських франків), з яких : 53204,15 CHF погашення кредиту; 62836,58 CHF погашення процентів.

Також, грошові кошти у сумі 6 909,19 грн. сплачені позивачем 27.05.2011року в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору № 0 від 19.06.2007 року, але не зараховані в погашення кредиту. У висновку ДСЕЕ №66 зазначено, що не можливо визначити еквівалент даної суми у швейцарських франках (а.с.71), проте станом на 27.05.2011року курс швейцарського франка по відношенню до гривні за одиницю згідно НБУ становив 9,1599грн., що було еквівалентно 697,55 CHF(швейцарських франків).

З висновку ДСЕЕ №66 та додатку до неї №2 вбачається, що позивачем сплачено суми комісії : 25 CHF- за видачу кредиту; 7,37-за відкриття рахунку; 3975,72 CHF два відсотки від суми виданого кредиту.

При цьому експертом зазначено, що в розрізі наданих на дослідження документів не надається за можливе обґрунтувати списання банком з особового рахунку ОСОБА_1 № 76000 (валюта - гривня), відкритому в АТ «УкрСиббанк». у період часу з 19.06.2007 року по 13.11.2007 року комісій у розмірі 2 % від гривневого еквіваленту 187833,92 CHF (по курсу НБУ- 792515,96грн.), наданих ОСОБА_1, як кредит по кредитному договору № 0 від 19.06.20007 року, на загальну суму 15852,32 грн.

Та у наданому на дослідження експерту Додатку № 1 до кредитного договору № 0 від 19.06.20007 року «Графік погашення кредиту» розмір комісії за відкриття рахунку CHF у розмірі 7,37 CHF не зазначено. Комісія у 25 CHF передбачена додатковою угодою №1 до кредитного договору від 19.06.2007р. (а.с.65-69,79, 205).

Таким чином обґрунтованість списання відповідачем з рахунку позивача 7,37 CHF та 3975,72 CHF матеріалами справи не доведена.

Статтею 22 ЦК України надає визначення тих збитків, на відшкодування яких має право особа, право якої порушено, а саме: якщо особа, яка порушила право, одержала у звязку з цим доходи, то розмір збитків, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Омана має місце , якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у звязку з вчиненням цього правочину.

Згідно зі ст. 4 Законом України «Про оподаткування прибутку» №334/94-ВР до складу валових доходів фінансової установи входять комісії, пені, відсотки по виданих кредитах, курсові різниці, отримані у звязку із купівлею-продажем іноземної валюти.

Отже, доходами відповідача, які він отримав у звязку з порушенням норм права є:

- комісія у розмірі 3983,09 CHF (7,37 CHF +3975,72 CHF),

- не зараховані грошові кошти, внесені ОСОБА_1 у сумі 6 909,19 грн. (відповідно до квитанції № 23 від 27.05.2011 року у сумі 6 389,48 грн., квитанції № 2 від 25.01.2012 року у сумі 519,71 грн.), що за розрахунком суду еквівалентно станом на 27.05.2011р. 697,55 CHF(швейцарським франкам),

- відсотки, отримані відповідачем за кредитним договором становлять 62836,58 CHF.

Отже, згідно ст. 230 ЦК України розмір збитків, який повинен відшкодувати відповідач, як особа яка застосувала обман дорівнює: 135034,44 CHF ((3983,09 + 62836,58 + 697,55) *2). Дана суму станом на день ухвалення рішення еквівалентна 3338246,89грн. (135034,44 CHF *24,721448- курс НБУ станом на 20.01.2016р. становить 24,721448грн. за 100швейцарських франків).

З аналізу положень ст. 216 ЦК України, зокрема що кожна із сторін у разі недійсності правочину зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього договору.

Враховуючи, що перед експертами не було поставлено питання про фактично отримані суми позивачем на виконання умов кредитного договору, відтак такої інформації експертні висновки не містять. За наведеного суд математичним підрахунком, шляхом підсумку заяв на видачу готівки визначив таку суму.

Досліджуючи надані ПАТ «УкрСиббанк» та позивачем копії первинних розрахункових документів, за якими позивач отримував траншами готівкові кошти (гривню) у касі банку, а саме заявку на видачу готівки № 43 від 19 червня 2007 року, № 40 від 06 липня 2007 року № 100 від 13 липня 2007 року, № 49 від 22 серпня 2007 року, № 87 від 10 вересня 2007 року, № 48 від 27 вересня 2007 року, № 69 від 22 жовтня 2007 року, № 39 від 13 листопада 2007 року, враховуючи дані Національного банку України, щодо офіційного курсу валюти (швейцарського франку) за період з 19.06.2007 року по 13.11.2007 року, розрахунок отриманих у касі АКІБ «УкрСиббанк» гривень з відповідним еквівалентом у швейцарських франках за курсом НБУ на дату виплати кожного траншу кредиту суд приходить до наступних висновків:

Дата видачі готівки у касі банкуФактично отримана позивачем сума гривень в касі банкуОфіційний курс НБУ за1 швейцарський франк (гривень)Еквівалент в швейцарських франках згідно офіційного курсу валют НБУ на день виплат
19.06.2007 р.261 330, 00 грн.4,072816 грн.64 164, 45 ш.фр.
06.07.2007 р.30 160, 00 грн.4,1613 грн.7247, 74 ш.фр.
13.07.2007 р.88 040, 00 грн.4,201122 грн.20 956, 30 ш.фр.
22.08.2007 р.58 947, 73 грн.4,198387 грн.14 040, 57 ш.фр.
10.09.2007 р.59 187, 64 грн.4,202134 грн.14 085, 14 ш.фр.
27.09.2007 р.60 500, 00 грн.4,316655 грн.14 015, 48 ш.фр.
22.10.2007 р.62 114, 43 грн.4,317004 грн.14 388, 32 ш.фр.
13.11.2007 р.133 056,09 грн.4,488444 грн.29 644, 15 ш.фр.

ВСЬОГО:753 335,89 грн. 178 542, 15 ш.фр.

Відтак позивач в касі банку фактично (в натурі) отримав грошові кошти у гривнях в сумі 753 335,89грн., що відповідно до курсу НБУ встановленого на день видачі кожного траншу еквівалентно складало 178 542,15 швейцарських франків.

Враховуючи положення ст. 216 ЦК України суд вважає за необхідне зобовязати позивача ОСОБА_1 повернути відповідачу - Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк») фактично (у натурі) отримані ним грошові кошти у в сумі 178 542,15 швейцарських франків, що на день ухвалення рішення еквівалентно 4413820,48грн. (курс НБУ станом на 20.01.2016р. становить 24,721448грн. за 100швейцарських франків).

Також, поверненню підлягає вся сума грошових коштів, сплачено позивачем в касу банку та фактично (в натурі) отримана відповідачем в рахунок погашення кредитної заборгованості (тіла кредиту), яка розрахована експертом відповідно до наданих банком первинних документів та детально розписана та висвітлена у додатку № 2 до висновку СЕЕ № 161 від 18 квітня 2014 року по 53 058,52 CHF (швейцарських франків), що станом на 20.01.2016р. еквівалентно 1311683,44грн.

Отже в звязку з визнанням кредитного договору недійсним відповідач повинен повернути позивачеві кошти в розмірі 188092,96 CHF (швейцарських франків), що еквівалентно 4649930,33грн., що відповідає вимогам ст. ст. 216, 230 ЦК України.

У позовній заяві позивач посилаючись на ч. 2 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» просив суд у разі задоволення позову стягнути з відповідача - ПАТ «УкрСиббанк» на його користь моральну шкоду у сумі 50 000, 00 грн.

В обґрунтування даної вимоги зазначив, що позивачу та його дружині ОСОБА_5, не зважаючи на розгляд судом справи про визнання договору про надання кредиту недійсним, постійно телефонують та присилають погрозливі листи, як представники ПАТ «Укрсиббанк», так і представники колекторських фірм, а саме співробітники ТОВ «Кредекс фінанс» та ТОВ "Агенція по управлінню заборгованістю", в яких погрожують розправою, кримінальними провадженнями, примусовим стягненням та продажем усього належного позивачу та членам його сімї майна, що призводить до постійних стресів, нервових розладів та погіршення стану здоровя позивача та його дружини.

Вказував, що такі телефонні дзвінки бувають по 5-10 разів на день, бувають навіть в неробочі та нічні години, що призводить до погіршення його сну та моральних страждань. Проте, під час розгляду справи всі вищезазначені факти не знайшли свого підтвердження.

Згідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. З аналізу даної норми та в межах обґрунтування вимог щодо завданої моральної шкоди підстав до її задоволення не має, відтак в цій частині позову суд відмовляє.

Під час подачі позовної заяви відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» позивач був звільнений від сплати судового збору. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 218, 303, 307, 308, 314, 316, 317, 319, ЦПК України, ст. ст. 22, 203, 216, 236, 548, 628, 1054, 1055 ЦК України, Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Законом України «Про захист прав споживачів», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: - ТОВ «Кредекс фінанс», ТОВ "Агенція по управлінню заборгованістю", ТОВ «Українська боргова компанія» - задовольнити частково.

Визнати недійсним з моменту укладання договір про надання кредиту

№ 0 від 19 червня 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком«УкрСиббанк» та ОСОБА_1.

Застосувати до сторін наслідки недійсності правочину:

- Визнати недійсним з моменту укладання іпотечний договір від 19 червня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Джерельний», посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстрацій № 1824, яким в іпотеку передано нежитлове приміщення за адресою: місто Кіровоград, вулиця Пацаєва, будинок 14, корпус 1, загальною площею 1157,0 кв.м.

- Визнати недійсним з моменту укладання договір застави від 19 червня 2007 року, яким в заставу передано нежитлове приміщення за адресою: Кіровоград, вулиця Пацаєва, будинок 14, корпус 1, загальною площею 1157,0 кв.м., укладений на підставі п. 2.1. та в рахунок забезпечення договору про надання кредиту № 0 від 19 червня 2007 року;

Застосувати до сторін наслідки недійсності правочину - реституцію, за якою:

- Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк»), , МФО 351005 грошові кошти в розмірі 178 542,15 швейцарських франків (сто сімдесят вісім тисяч пятсот сорок два швейцарських франків пятнадцять сан.), що на день ухвалення рішення еквівалентно 4 413 820,48грн. (чотирьом мільйонам чотириста тринадцяти тисячам вісімсот двадцяти гривням 48 коп.).

- Стягнути зПублічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк»), , МФО 351005 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 грошові кошти в розмірі 188 092,96 (сто вісімдесят вісім тисяч девяносто два швейцарських франків девяносто шість сан.), що на день ухвалення рішення еквівалентно 4 649 930,33 (чотирьом мільйонам шістсот сорока девяти тисячам девятсот тридцяти гривням 33коп.).

Стягнути зПублічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (АКІБ «УкрСиббанк»), , МФО 351005 на користь держави судовий збір в сумі 3654 гривні.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Кіровського О. В. Галаган

районного суду

м.Кіровограда