Справа № 490/491/16-ц
Номер провадження 2/489/1397/16
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

19 липня 2016 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Недавній А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (далі-позивач) до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі-відповідач) про стягнення суми коштів, 3 % річних, інфляційних втрат та пені,

встановив

В січні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно з актом передачі позивачем було передано відповідачу документи для оформлення договору оренди приміщення та передплату. Вказує, що відповідач зобов'язання не виконав, договір оренди нежитлового приміщення не оформив, а кошти не повернув.

Позивач просив суд стягнути з відповідача суму грошових коштів, 3% річних за користування коштами, 3% індексу інфляції за користування коштами та судовий збір.

04.04.2016 до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. Просила суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 156334,53 грн. та судовий збір.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив.

Ухвалою суду вирішено проводити заочний розгляд справи.

Дослідивши докази у справі, суд встановив такі обставини та відповідні правовідносини.

Згідно з актом передачі документів від 12.06.2013 позивач передав відповідачу пакет документів та передплату у розмірі 800 дол. США та 1400 дол. США (передано пізніше 06.09.2013). Вказаний акт скріплено печаткою відповідача та засвідчено його підписом від 06.09.2013.

17.06.2013, як вбачається з вище зазначеного акту, відповідач повернув позивачу документи.

08.12.2015 позивачем на адресу відповідача направлена вимога про повернення грошових коштів, отриманих за актом передачі документів від 12.06.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог , що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ч. 2 цієї статті якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як встановлено судом, в даному випадку дійсно мала місце передача коштів позивачем відповідачу, про що свідчать печатки та підписи відповідача, однак підстав передачі коштів так само як і обов'язку їх повернути з наданих позивачем доказів встановити не можливо.

Враховуючи те, що не можливо встановити з вказаного акту зобов'язання відповідача по поверненню і моменту виникнення такого зобов'язання, застосуванню в даному випадку підлягає положення ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Позивач направив вимогу відповідачу, однак відповідач не отримала кореспонденцію. Причин неотримання кореспонденції не встановлено. При цьому, за результатами одноразово неотримання кореспонденції не можна говорити про те, що відповідач ухиляється від отримання вимоги. Також не можна говорити про те, що позивач пред'явив вимогу відповідачу.

Повторну вимогу було направлено позивачем вже після звернення до суду. Враховуючи те, що повторна вимога відповідачем не отримана, та зобов'язання не виконано, суд виходить з того, що звернення позивача до суду є належним пред'явленням вимоги про повернення коштів.

Оскільки відповідач в судові засідання 04.04.2016; 20.05.2016; 16.06.20164 19.07.2016 не з'явився та не надав заперечень з приводу обставин справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми коштів є обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню, оскільки сума безпідставно набутого майна (грошових коштів) становить 2200 дол. США, відповідно до відомостей Національного банку України станом на 19.07.2016 курс долару США 2486,66 грн. за 100 дол. США. Тому сума безпідставно набутого майна, що підлягає поверненню відповідачем на час розгляду справи судом складає 54706,52грн.

Крім того, в позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача пеню, 3% річних за користування коштами та 3% індексу інфляції за користування коштами.

Суд прийшов до висновку, що в задоволенні вимог в цій частині необхідно відмовити, виходячи з такого.

Інфляційні втрати вираховуються у випадку, коли не виконано грошове зобов'язання у гривні, а враховуючи те, що що гроші передавались у доларах і стягнути позивач просить в в гривневому еквіваленті долару по курсу на день розгляду справи, підстави для стягнення інфляційних втрат відсутні.

Згідно з ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір пені встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Розмір пені не визначено сторонами, тому вимоги позивача про стягнення пені задоволенню не підлягають.

Позивач з посиланням на ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідача 3% річних.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові від 27.12.2010 №9/67-38 Верховний Суд України розглядаючи позовні вимоги про стягнення процентів за користування чужими коштами за несвоєчасне повернення суми попередньої оплати, дійшов висновку, що застосування аналогії закону за ст.1048 ЦК до правовідносин постачання не ґрунтується на вимогах законодавства, оскільки договори постачання і позики є не подібними, а різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин.

Тобто, Верховний Суд України висловив правову позицію, про неможливість застосування процентної ставки передбаченої ст. 1048 ЦК України (за договором позики) до правовідносин з повернення попередньої оплати за іншими, окрім позики, договорами, оскільки правова природа та правовідносини, що є предметом регулювання є різними (Постанова від 15 квітня 2015 року у справі № 3-39гс-15).

Тому відсутні підстави для застосування в даному випадку ст. 625 ЦК України в частині стягнення з відповідача 3% річних.

Дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору, що були понесені позивачем у справі і документально підтверджені, пропорційно до розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України суд

вирішив

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення суми коштів, 3 % річних, інфляційних втрат та пені - задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, ідент. код - НОМЕР_1, місцезнаходження АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 суму коштів у розмірі 54 706 (п'ятдесят чотири тисячі сімсот шість) грн. 52 коп. основного боргу, що еквівалентно 2200 дол. США.

В задоволенні вимог про стягнення 3 % річних, інфляційних втрат та пені відмовити.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 547,01 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене відповідачем шляхом подачі апеляційної скарги апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В. В. Кокорєв