Номер провадження: 22-ц/785/1101/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Комаровська Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого Комаровської Н.В.,

Суддів Гончаренко В.М., Короткова В.Д.,

З участю секретаря Ярахмедова Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справ за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області з участю прокуратури Приморського району м. Одеси про відшкодування шкоди, заподіяною незаконними діями органів слідства за апеляційною скаргою ОСОБА_2,поданою через представника ОСОБА_3, на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 30.10.2015р.,-

в с т а н о в и л а :

04.12.2013р. ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом і після уточнення позовних вимог 08.09.2015р. просив про відшкодування майнової та моральної шкоди,заподіяної незаконними діями органів слідства .

В обгрунтування своїх вимог посилався на те,що в 1986 році проти нього була незаконно порушена кримінальна справа,він незаконно утримувався під вартою з 19.07.1986р. по 19.01.1987р.,після чого звільнений на підписку про невиїзд.

Згодом справу було закрито за п.2 ч.1 ст.6 КПК України.

В зв*язку з незаконним порушенням кримінальної справи, незаконним затриманням, арештом, і утриманням під вартою протягом 6 місяців, незаконними обшуками і накладанням арешту на майно та його частковим вилученням, пред*явленням безпідставних звинувачень у низці злочинів, які він не здійснював, тривалим утриманням на підписці про невиїзд до 12.07.2005р. та іншими незаконними слідчими і оперативно-розшуковими діями, а також ухиленням від надання своєчасної, достовірної інформації щодо припинення кримінальної справи та скасування запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд, що була чинною п 16 років потягом після закриття кримінальної справи, просив відшкодувати йому заподіяну майнову та моральну шкода.

Позивач просив стягнути з держави Україна за рахунок державного бюджету (державного бюджету) майнову шкоду, завдану втратою роботи і зменшенням доходів (заробітку), який він мав до арешту, у сумі 1 097 505 грн. та компенсацію моральної шкоди у розмірі 800 000 грн., забов*язати Державну казначейську службу України і її головне управління в Одеській області списати стягнуту суму з державного бюджету України і перерахувати на його рахунок.

В останніх вимогах ОСОБА_2 також просив про те,що якщо суд прийде до висновку про пропуск ним строку давності, цей строк відновити, оскільки затримка подання позову пов*язана з тим, що відповідач незаконно ухилявся від надання йому постанов про припинення кримінальної справи і «повідомленням реабілітованому», втратою матеріалів кримінальної справи, неодноразовим наданням недостовірних і неповних даних про підстави припинення кримінальної справи 21.08.1989р.

Відповідачі позов не визнали.

Прокурор не погодився з позовом ОСОБА_2,оскільки представляв інтереси держави в особі Державної казначейської служби України в Одеській області та підтримував заперечення представників відповідачів.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 30.10.2015р. в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить про скасування рішення,ухвалення нового рішення,мотивуючи тим,що суд порушив норми матеріального та процесуального права,висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,доводи апеляційної скарги та заперечення на неї,розглянувши матеріали справи,перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та заявлених вимог,колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

При розгляді справи судом встановлено,що 25.07.1986р. апаратом слідчого управління ОСОБА_4 в Одеській області було порушено кримінальну справу №60114 відносно ОСОБА_5 за ознаками злочинів, передбачених ч.2 ст.86-1, ч.2 ст.170 КК України ( в ред. 1960р.) за фактом розкрадання яблук в особливо великих розмірах .

Згідно довідки №060032 установи ЮГ-311/192 від 19.01.1987р. ОСОБА_2, 04.09.1949р.н., був затриманий та в подальшому арештований та утримувався в місцях позбавлення волі в СІЗО №1 з 19.07.1986р. по 19.01.1987р. та звільнений в.о. прокурора Одеської обл. 19.01.1987р. на підписку про невиїзд згідно ст.165 КПК УРСР .

Докази незаконного утримання ОСОБА_2 в СІЗО УКДБ Одеської області з 19.07.1986р. до 01.12.1986р. відсутні.

Після звільнення з-під арешту ОСОБА_2 неодноразово звертався до правоохоронних органів із заявами та скаргами на його незаконне утримання під вартою в СІЗО УКДБ Одеської області.

01.04.1988р. слідчим УВС виконавчого комітету Одеського облради народних депутатів надана відповідь про те, що кримінальна справа відносно нього припинена за ст.7 КПК УРСР, а 26.09.1989р. слідчим прокуратури Молдавської РСР повідомлено,що кримінальна справа №60114 припинена за недоведеністю вини та роз*яснено,що з питань поновлення його порушених прав він може звернутися до прокуратури Одеської області, куди направлена кримінальна справа.

Відповідями прокуратури Молдавської РСР від 18.12.1989р. та від 20.03.1990р. ОСОБА_2 повідомлено про направлення статкарточки ф.1.1. для зняття з реєстрації кримінальної справи №60114.

Слідчим УВС Одеського облвиконкому 01.04.1988р. ОСОБА_2 повідомлено про припинення кримінальної справи по ст.7 КПК УРСР.

Відповіддю УІТ УМВС України в Одеській області від 13.07.2005р. ОСОБА_2 повідомлено про закриття кримінальної справи за п.2 ст.6 КПК України 21.08.1989р.

Відповідями ГУ МВС України в Одеській області від 17.02.2011р. та прокуратури Одеської області від 15.07.2011р. також ОСОБА_2 повідомлено про закриття кримінальної справи органами внутрішніх справ Одеської області за п.2 ст.6 КПК України.

Із відповідей ГУ МВС України в Одеській області ОСОБА_2 було відомо про те,що кримінальна справа відсутня в архиві УІАЗ ГУМВС України в Одеській області у звязку з закінченням строку зберігання,який спив 21.08.1994р. та неможливо надати копії документів.

Згідно діючого законодавства строк зберігання кримінальних справ, порушених за ознаками статей КК України, що передбачають покарання більше 5 років позбавлення волі, складає 5 років. При знищенні кримінальних справ постанови про закриття справи вилучаються та зберігаються також 5 років. Враховуючи те, що кримінальна справа №60114 закрита 21.08.1994р., строк зберігання зазначених матеріалів закінчився 21.08.1999р.

19.01.1987р. постановою прокуратури Одеської області ОСОБА_2 змінено запобіжний захід на підписку про невиїзд.

Враховуючи встановлені обставини справи,суд першої інстанції проаналізував норми права,які діяли на час виникши, правовідносин,пов*язаних з незаконним затриманням та утриманням ОСОБА_2 під вартою період з 19.07.1986р. по 19.01.1987р.

Відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР, від 18.05.1981р. № 4892-X «Про відшкодування громадянинові заподіяної шкоди незаконними діями державних та громадських організацій, а також посадових осіб при виконанні ними службових обов*язків» затверджено Положення про порядок стягнення шкоди, заподіяної громадянину незаконними діями органів дізнання , досудового слідства, прокуратури та суду, яке діяло на час виникших правовідносин

Пунктом 1 вказаного Положення передбачалось,що шкода, завдана громадянину СРСР незаконними діями державних та громадських організацій, а також посадових осіб при виконанні ними службових обовязків в області адміністративного управління, стягується на загальних підставах (стаття 88 Основ цивільного законодавства СРСР и союзних республік), якщо інше не передбачено законом.

За п. 11 Положення визначення розміру шкоди, зазначеного в пунктах 1, 4 и 5 статті 2 цього Положення, встановлюється в місячний строк з дня звернення громадянина до відповідних органів дізнання, досудового слідства, прокуратури чи суду, про що виноситься постанова (ухвала). Якщо справу припинено судом при розгляді його в касаційному або надзорному порядку, зазначені дії вчиняє суд, який розглядав справу по першій інстанції.

Громадянин, який звернувся з вимогою стягнення шкоди, вправі в встановленому законом порядку оскаржити постановлену (ухвалу), прийняту на підставі частини першої цієї статті, та відповідно прокурору або до вищого суд.

Якщо вимога про поновлення трудових, пенсійних та житлових прав, зазначених в статтях 5, 7 и 8 цього Положення, а також про повернення зазначеного в пункті 3 статті 2 Положення майна або його вартості не задоволено або громадянин не згодний с прийнятим рішенням, він вправі звернутися до суду в порядку позовного провадження ( п.12).

В ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_2 не звертався з відповідною заявою до правоохоронних органів та прокуратури.

Крім того,зазначеним Положенням,а також Цивільним Кодексом УРСР не передбачалось відшкодування моральної шкоди на час виникших правовідносин.Стаття 440-1 ЦК УРСР,яка регулювала питання відшкодування моральної шкоди, ведена в дію законом від 06.05.1993 року.

Вказане Положення діяло на території СРСР та розповсюджувалось на громадян СРСР,втратило свою дію з моменту прийняття Конституції України та інших спеціальних Законів України. Декларація про державний суверенітет України від 16 липня 1990 р. закріпила існування України як суверенної національної держави.

На час звернення ОСОБА_2 з позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди,заподіяної органами слідства, минуло 27 років з часу його затримання та утримання під вартою, СРСР як держава припинив своє існування,а законодавство,яке діяло в СРСР, втратило свою чинність.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини,які виникли з дня набрання ними чинності.

В державі Україна діє Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» від 01.12. 1994р.

Згідно п.5. Положення про застосування зазначеного Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів від 04.03.96 N 6/5/3/41 право на відшкодування шкоди мають громадяни, щодо яких незаконні дії, передбачені частиною 1 ст. 1 Закону, були здійснені після набуття Законом чинності, тобто після 16 січня 1995 року.

Крім того,відповідно до статей 56, 62 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок незаконних дій, рішень органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, перелічених у ч. 1 ст. 1176 ЦК України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Конституційний Суд України в рішенні від 09.02.1999р. щодо офіційного тлумачення положень частини четвертої статті 62 Конституції України, Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" та статті 440 1 Цивільного кодексу Української РСР щодо дії їх у часі (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових акті вказав, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце".

Таке ж тлумачення міститься і в рішенні КСУ від 5.04.201р. N 3-рп/2001 ( справа про податки).

Отже, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не має зворотної дії у часі і не може застосовуватися до правовідносин, учасником яких був ОСОБА_2, оскільки ці правовідносини виникли і закінчилися до набрання Конституцією України, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами чинності .

Така правова позиція міститься в ухвалі Конституційного Суду України від 06.06.2002р. про відмову у відкритті конституційного провадження по справі N 2-39/2002 за зверненням гр.ОСОБА_6

Таким чином,ствердження ОСОБА_2 про обгрунтованість його вимог про відшкодування моральної шкоди,заподіяної незаконним затриманням та утриманням під вартою,є безпідставним в зв*язку з відсутністю законодавства,яке б регулювало можливість відшкодування моральної шкоди на час виникших правовідносин.

Законодавство СРСР,яке діяло на час затриманням та утриманням ОСОБА_2 під вартою та регулювало можливість відшкодування майнової шкоди,заподіяної органами слідства,втратило чинність,і крім того,за поясненнями представника ОСОБА_2 в засіданні судової колегії, за спливом часу не зберіглись докази в підтвердження заподіяної ОСОБА_2 майнової шкоди.

Не може бути підставою для скасування рішення довод представника ОСОБА_2 про те,що суд не застосував Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод,виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод ратифікована Україною 17.07.1997р., та набрала чинності 11.09.1997р.

Тобто на час виникнення між сторонами зазначених правовідносин, які пов*язані з незаконним затриманням та утриманням під вартою ОСОБА_2,притягненням до кримінальної відповідальності Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод не розповсюджується.

Про це свідчить і практика Європейського суду з прав людини.

Так,в справі Агрокомплекс проти України Європейський суд з прав людини в рішенні від 06.10.2011р. зазначив:

«100.Суд відмічає,що як це вже було чітко вказано у багатьох справах,де відповідачем була держава Україна,суд має повноваження розглядати питання про сумісність із Конвенцією тільки тих подій,що відбулися після 11 вересня 1997 року ( див.,наприклад рішення Козак проти України).

101.Ця справа стосується подій,які відбулися як до,так і після цієї дати.Суд вважає,що скарги заявника у тих межах,у яких вони стосуються періоду,що передував 11 вересня 1997 року,лежить за межами юрисдикції Суду відповідно до принципу ratione temporis ( критерий времени).»

В справі Козак протии України Європейський суд з прав людини також зазначив наступне:

«Суд зауважує,що скарга заявниці стосується подій,що сталися до 11 вересня 1997 року,що є датою набуття чинності Конвенцією для України та датою,з якої декларація,в якій Україна визнала право індивідуального звернення,вступила в силу.Ця частина заяви є,відтак,несумісною ratione temporis з положеннями Конвенції в сенсі статті 35 параграф 3 Конвенції та має,відтак,бути відхиленою відповідно до статті 35 параграф 4».

Не може бути підставою для скасування рішення суду і довод ОСОБА_2 про те,що йому заподіяна моральна шкода органами слідства,які після припинення кримінальної справи в 1989р. і до 2005 р. не скасували запобіжний захід,тобто підписку про невиїзд,оскільки про цю обставину ОСОБА_2 не знав до 2005 р., підписка про невиїзд існувала суто формально ( кримінальна справа знищена за строком давності в 1994 році),та відсутні докази того,що неоформлення її скасування заподіяло ОСОБА_2 моральні страждання. Також позивачем не визначено конкретних посадових осіб,діями або бездіяльністю яких йому,на його думку, заподіяна моральна шкода,і до яких позовні вимоги в дані справі не пред*являлись.

Крім того, відсутність належного оформлення скасування такого запобіжного заходу не охоплюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» як підстава для відшкодування моральної шкоди.

Не може бути підставою для скасування рішення і довод апеляційної скарги про те,що суд першої інстанції не дав правову оцінку факту ухилення посадових осіб від поновлення прав ОСОБА_2,оскільки матеріали справи не містять доказів ухилення конкретних посадових осіб від здійснення конкретних дій по поновленню прав ОСОБА_2,який у встановленому порядку своєчасно не звертався до суду з питання оскарження дій або бездіяльності будь-якої посадової особи, та не зазначив в позові,які конкретно посадові особи порушили його права.

Не є підставою для скасування рішення суду і довод апеляційної скарги про те,що моральна шкода заподіяна ОСОБА_2 численними відповідями посадових осіб після закриття кримінальної справи,в яких зазначалось про закриття кримінальної справи за ст.7 УПК України,а не за ст. 6 п.2 КПК України,оскільки в даному випадку не може застосовуватись Закон «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» ,який передбачає відповідальність держави.

Перевіряючи довод апеляційної скарги про те,що представнику ОСОБА_2 не зрозуміло,з яких підстав відмовлено в позові: по суті вимог чи за пропуском строку давності,судова колегія зазначає наступне.

З рішення суду чітко вбачається,що суд відмовив ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог в зв*язку з їх необгрунтованістю та недоведеністю,а саме: відсутністю норми права,яка регулювала би відшкодування моральної шкоди на час її заподіяння органами слідства в зв*язку з притягненням ОСОБА_2 до кримінальної відповідальності,недоведеністю вимог про відшкодування майнової шкоди,необгрунтованістю вимог про відшкодування моральної шкоди,яка,на думку ОСОБА_2, заподіяна йому посадовими особами органів міліції після закриття кримінальної справи.

Аналіз розділу 19 ЦК України «Позовна давність» дає підстави для висновку про те,що строком позовної давності захищається тільки порушене право.

Оскільки суд відмовив ОСОБА_2 по суті позовних вимог,то зазначення в рішенні про пропуск строку звернення до суду без застосування положень розділу 19 ЦК України ( відмова про строку) не може свідчити про незаконність рішення суду.

Судова колегія вважає,що суд повно дослідив обставини справи,правильно застосував норми матеріального права,не допустив порушень процесуального законодавства,тому підстав для скасування рішення немає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду,тому вона не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1.п.1,308 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2,подану через представника ОСОБА_3 ,відхилити, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 30.10.2015р залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В.Комаровська

Судді: В.М.Гончаренко

ОСОБА_7