Справа №480/84/15-ц 29.07.2016 29.07.2016 29.07.2016
Провадження №22-ц/784/1341/16
Головуючий у першій інстанції-Стрєльніков Д.В.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги

ОСОБА_4, ОСОБА_5

на рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5

про захист житлових прав

та за зустрічним позовом

ОСОБА_4, ОСОБА_5

до ОСОБА_1

про визнання такою, що втратила право користування жилим приміщенням

У С Т А Н О В И Л А:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Надбузької сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (далі Надбузька сільрада), ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання ордеру недійсним, виселення, вселення та зобовязання вчинити дії з реєстрації.

Позивачка зазначала, що її сім'я мала право на користування квартирою №15 по вул. Зеленій, 1 в с. Надбузьке Миколаївського району Миколаївської області. Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2000 року її мати ОСОБА_6, інші члени сімї та вона, будучи малолітньою особою, визнані такими, що втратили право користування житлом за статтею 71 ЖК. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року судове рішення в частині вимог до неї, ОСОБА_1, скасовано і у задоволенні позову у цій частині відмовлено.

Проте у 2000 році за рішенням сільради спірна квартира надана сім'ї ОСОБА_4 У теперішній час в квартирі проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які перешкоджають їй у користуванні житлом.

Посилаючись на поновлення свого права користування квартирою, ОСОБА_1 просила визнати недійсним ордер на вселення ОСОБА_4 та членів його сімї до квартири АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_4 і ОСОБА_5, вселити її, а також зобовязати Миколаївський районний відділ Державної міграційної служби України зняти відповідачів з реєстрації та зареєструвати її.

До участі в справі як третю особу залучено Миколаївський районний відділ Державної міграційної служби України в Миколаївській області.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вимоги позивачки не визнали та подали зустрічний позов про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою. Відповідачі посилались на те, що попередні власники привели житло у непридатний для проживання стан, не проживали там з 1997 року разом з малолітньою дитиною, що підтверджено судовим рішенням, а їх сім'я отримала житло у встановленому законом порядку, провела капітальний ремонт та тривалий час користується квартирою.

Представник Надбузької сільради у вирішенні спору покладалась на розсуд суду, але посилалась на відсутність вільного житла, яке би могло бути надано сімї відповідача у разі його виселення зі спірної квартири.

Представник третьої особи у судові засідання не зявлявся, своєї думки стосовно позову не висловив.

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року позов задоволено частково. Визнано недійсним ордер на жиле приміщення № 3 від 29 вересня 2000 року, виданий ОСОБА_4 та членам його родини ОСОБА_7, ОСОБА_5, та ОСОБА_8 згідно рішення виконкому Надбузької сільради № 44 від 12 вересня 2000 року. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 виселено з квартири АДРЕСА_2 Миколаївської ради, а ОСОБА_1 вселено до спірної квартири. Надбузьку сільраду Миколаївського району Миколаївської області зобовязано надати відповідачам інше жиле приміщення. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Розподілені судові витрати.

В апеляційних скаргах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просили рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1, задовольнивши їх позов. Апелянти не погодились з оцінкою судом фактів, встановлених рішенням апеляційного суду, порушення правил статті 29 ЦК щодо місця проживання малолітньої особи, а тому вважали помилковим як висновок суду про недійсність виданого їх сім'ї ордеру , так і виселення без надання та зазначення конкретного жилого приміщення відповідно до вимог житлового законодавства.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення права ОСОБА_1 на користування спірною квартирою встановлено рішенням апеляційного суду у 2014 році, і в силу статті 61 ЦПК цей факт не підлягає доказуванню. А оскільки житлові права позивачки порушені, то видача ордера на вселення відповідачам та їх проживання в спірній квартирі є незаконним, що є підставою визнання ордера недійсним та виселення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за статтями 59 та 117 ЖК. На Надбузьку сільраду покладено обовязок надати інше жиле приміщення.

Проте з таким тлумаченням та застосуванням норм житлового та процесуального законодавства погодитись не можна.

По-перше, за змістом частини 3 статті 61 ЦПК не підлягають доказуванню обставини, встановлені судовим рішенням, тобто фактичні дані (факти), якими є дії, події, явища тощо, що мали місце в минулому, а не їх оцінка та певні висновки.

Крім того, з позовних заяв сторін (первинного та зустрічного позовів) вбачається, що між сторонами виник спір, вирішення якого залежить від визначення кола осіб, які мають право на проживання в спірній квартирі, а також підстав, за яких таке право ними може бути збережено або отримано, та підстав, за яких може бути здійснено виселення її мешканців. Але не всі обставини, що мають значення для вирішення спору судом досліджені та належно оцінені.

До того ж, виселення відповідачів здійснено всупереч умовам частини 2 статті 117 ЖК без зазначення конкретного житлового приміщення, куди відповідачі мають бути виселені.

Але, застосовуючи судову практику радянських часів, яка передбачала можливість покладення на власника обовязку надати інше житло, до сучасних житлових відносин, а тим більш при наявності даних про відсутність такого житла на території Надбузької сільради (а.с.233), суд не дав оцінку реальній можливості дотримання умов статті 117 ЖК щодо прав відповідачів.

Таким чином, судове рішення не може вважатись законним та обґрунтованим, що є підставою його скасування з ухваленням нового рішення.

З матеріалів справи вбачається, що у травні 1990 року ОСОБА_9 з членами сімї - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, вселились до квартири АДРЕСА_3 (а.с. 276).

20 липня 1997 року ОСОБА_6 народила доньку ОСОБА_1Ю.(а.с.19).

Повнолітні члени сімї вели антисоціальний спосіб життя, зловживали спиртними напоями. Житло привели до стану, непридатного для проживання, комунальні послуги не сплачували.

У 2000 році прокурор Миколаївського району в інтересах ЖЕК Надбузької сільради звернувся з позовом про визнання ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 з малолітньою донькою ОСОБА_1 такими, що втратили право на проживання в квартирі за статтею 71 ЖК.

При розгляді справи судом встановлено, що ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 з донькою в квартирі не проживали з серпня 1999 року, а проживали у ІНФОРМАЦІЯ_3. В спірній квартирі ніхто не проживає, приміщення порожнє, взагалі не зачиняється, відсутні санітарно-побутові прилади, а там збираються особи сумнівної поведінки та схильні до вчинення злочинів (а.с. 30).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2000 року ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_6 та малолітню ОСОБА_1 визнано такими, що втратили право користування квартирою № 15 по вул. Зеленій,1 у с. Надбузьке (а.с. 287).

Рішенням Надбузької сільської ради №44 від 12 вересня 2000 року квартиру виділено сімї ОСОБА_4 складом 4 чоловіка, в тому числі ОСОБА_7 (дружина) та ОСОБА_5 та ОСОБА_8І (доньки). Особа, попередня у черзі на отримання житла, відмовилась від отримання квартири у звязку з непридатним для проживання станом (а.с. 165).

29 вересня 2000 року сімї Петрука видано ордер №3 серії 055497 на вселення до квартири (а.с. 164).

Рішенням Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16 листопада 2001 року сімю Петрука виселено з житла, яке вони займали раніше (однокімнатної квартири АДРЕСА_4), до квартири АДРЕСА_5 (а.с. 160-163).

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 розірвано, у 2010 року ОСОБА_7 уклала шлюб з ОСОБА_11

У теперішній час у спірній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.7).

За апеляційною скаргою законного представника ОСОБА_1, поданою у 2014 році, апеляційний суду Миколаївської області рішенням від 17 вересня 2014 року скасував рішення суду в частині вимог до ОСОБА_1 та в цій частині у задоволенні позову прокурора відмовив (а.с. 5-6).

Вирішуючи питання про права ОСОБА_1 на користування спірною квартирою, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 71 ЖК особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, за умови її відсутності понад шість місяців без поважних причин, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 цієї норми.

Отже збереження або втрата права користування житлом за відсутнім мешканцем, у будь-якому випадку, прямо залежить від причин відсутності, тобто волі, намірів та свідомих дій цієї особи щодо реалізації свого права на проживання у спірному приміщенні.

Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК).

Право учиняти лише дрібні побутові угоди у віці до пятнадцяти років було передбачено і статтею 14 ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин у 2000 році.

Обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти (а за попереднім законодавством - пятнадцяти) років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 2 статті 17 ЦК УРСР та частин 3 та 4 статті 29 ЦК.

Правила частини 2 статті 17 ЦК УРСР передбачали, що місцем проживання неповнолітніх, що не досягли пятнадцяти років, визнається місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК, який регулює спірні відносини з 1 січня 2004 року, також місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років (малолітня особа), визнається місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не мала права за попереднім законодавством та не має права у теперішній час вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Малолітня дитина не є самостійним субєктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом за статтею 71 ЖК, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що на час вирішення спору щодо житлових прав інших членів сімї позивачці ОСОБА_1 було три роки , а її мати ОСОБА_6 з цією дитиною не проживала у спірній квартирі з серпня 1999 року та визнана такою, що втратила право користування житлом за рішенням суду від 13 червня 2000 року, то з цього часу не має такого права і позивачка.

При цьому колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду Миколаївської області від 17 вересня 2014 року, яким відмовлено у задоволенні позову прокурора окремо до малолітньої ОСОБА_1Ю, такому висновку не суперечить.

Так, апеляційний суд, діючи лише в межах оскарження, зазначив основною підставою відмови в позові прокурора до ОСОБА_1 неналежність позивача, в інтересах якого заявлено позов прокурором.

Посилання в мотивувальній частині цього рішення на причини відсутності малолітньої дитини не змінюють обсяг її прав, встановлених законом, оскільки, як зазначалось вище, на житлові права дитини впливають не причини її відсутності, а наявність чи відсутність права на житло її матері ОСОБА_6

Крім того, ухвалюючи рішення 14 вересня 2014 року, апеляційний суд оцінював лише обставини, встановлені судом першої інстанції станом на червень 2000 року.

При цьому рішення суду в частині визнання ОСОБА_6 такою, що втратила право на житло, залишено без змін.

Отже, відмова у позові, заявленому за статтею 71 ЖК до малолітньої дитини, як до окремого відповідача, не доводить факту збереження дитиною права на квартиру, в якій не залишилось інших членів сімї, на весь період 2000-2015 року. Не містить такого висновку і мотивувальна частина рішення апеляційного суду.

Відповідно до статті 46 ЖК ОСОБА_1, як дитина-сирота та дитина, позбавлена батьківського піклування, має право на позачергове забезпечення житлом в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_1, як малолітня дитина, не мала права на користування квартирою з часу, з якого таке право втратила її мати ОСОБА_6 за судовим рішенням, не підлягають задоволенню і зустрічні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання позивачки такою, що втратила право користування житлом з підстав, вказаних у зустрічній позовній заяві.

Згідно зі статтею 59 ЖК ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Колегія суддів не вбачає порушень прав інших громадян на час видачі ордера ОСОБА_4 (29 вересня 2000 року), оскільки у цей момент у спірній квартирі ніхто не проживав та не зберігав право на житло, бо всі повнолітні особи, які мали самостійне право користування житлом, визнані такими, що втратили це право, ще до прийняття рішення про виділення квартири відповідачам.

Інших підстав, які зумовлюють недійсність ордера за статтею 59 ЖК, позивачка не зазначала.

Відсутність у позивачки права користування спірною квартирою, а також підстав для визнання ордера на жиле приміщення недійсним за статтею 59 ЖК, є підставою відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про виселення відповідачів за статтею 117 ЖК та вирішення питань реєстрації.

Таким чином, позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Миколаївської області від 19 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

ОСОБА_12