У Х В А Л А

18 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України в складі

Яреми А.Г., Гуменюка В.І.,Лященко Н.П.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 7 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено.

Виключено з мотивувальної частини рішення обґрунтування мотивів суду щодо відмови у задоволенні заявлених у цій справі вимог про визнання правочину недійсним з підстав укладення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (стаття 225 ЦК України), з підстав вчинення правочину під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах (стаття 233 ЦК України).

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині, що незмінена апеляційним судом, та рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

У заяві ОСОБА_4 порушується питання про скасування ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року та ухвалення нового судового рішення до суду касаційної інстанції з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України:

неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, а саме частини першої статті 229 ЦК України;

невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини першої статті 229 ЦК України.

Для прикладу наявності зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення ОСОБА_4 посилається на судові рішення Верховного Суду України від 28 березня 2007 року, 26 листопада 2008 року, 22 вересня 2010 року, 10 лютого 2011 року, 19 березня (провадження № 6-2 та № 6-9), 4 та 18 червня 2014 року, 21 жовтня та 11 листопада 2015 року, судові рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2011 року, 21 березня, 15 серпня та 12 вересня 2012 року, 20 березня, 11 вересня, 16 жовтня та 13 листопада 2013 року.

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що необхідність відкриття провадження у справі за вказаною заявою відсутня та в допуску справи до провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, суд апеляційної інстанції, з висновками якого погодився і суд касаційної інстанції, виходив з того, що позивач з урахуванням уточнень позову просив суд визнати недійсним договір дарування лише з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України.

Крім того, суди першої, апеляційної та касаційної інстанцій також виходили з того, що ОСОБА_7 правильно сприймала істотні умови спірного договору, що не вплинуло на її волевиявлення, тобто уклала договір не внаслідок помилки.

Так, 29 травня 2007 року Комунарським районним судом м. Запоріжжя було розглянуто справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання спірного договору дарування недійсним та відновлення права власності на спірну квартиру і ухвалено рішення, яким у позові відмовлено. У зазначеному рішенні встановлено, що відсутні докази для визнання спірного договору дарування недійсним на підставі статті 235 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843273/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> та при укладенні спірного правочину державний нотаріус Гедікова Г.І. пропонувала ОСОБА_7 укласти договір довічного утримання, але вона наполягала на укладенні саме договору дарування. Зазначене рішення ухвалою Верховного Суду України від 4 грудня 2007 року залишено без змін.

Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 січня 2005 року № 6332557 підтверджено, що право власності на спірну квартиру належить ОСОБА_5

В ухвалах Верховного Суду України від 28 березня 2007 року та 26 листопада 2008 року та ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 березня 2012 року, 20 березня, 16 жовтня та 13 листопада 2013 року, що надані заявником як приклади, відсутні відомості, що особі пропонували укласти договір довічного утримання, але вона наполягала на укладенні саме договору дарування. Таким чином, правові висновки суду касаційної інстанції, указані в цих судових рішеннях, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, установлених судами.

Ухвали колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 вересня 2010 року та 10 лютого 2011 року, ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2013 року, що надані заявником як приклади, якими судові рішення скасовані, а справи передані на новий розгляд, не містять правової позиції щодо спірних правовідносин та застосування норм саме матеріального права, а вказують на допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права та необхідність їх усунення для правильного вирішення спору, а також нез'ясування судами належним чином фактичних обставин справи.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2012 року, що надана заявником як приклад, договір дарування був визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 серпня 2012 року, що надана заявником як приклад, у задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

В ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2013 року, що надана заявником як приклад, зазначено, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що Особа 6 та Особа 10 фактично дарунку не приймали та не проводили державну реєстрацію вказаного договору.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, передбачена пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, відсутня.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана з підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року (провадження № 6-2), що надана заявником як приклад, суди застосовували до спірних правовідносин правові приписи, закріплені у статті 233 ЦК України.

У постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 березня (провадження № 6-9) та 18 червня 2014 року, що надані заявником як приклади, відсутні відомості, що особі пропонували укласти договір довічного утримання, але вона наполягала на укладенні саме договору дарування. Таким чином, правові висновки Верховного Суду України, указані в цих судових рішеннях, та в судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, ґрунтуються на різних фактичних обставинах справ, установлених судами.

Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 4 червня 2014 року відмовлено в задоволенні заяви заявника про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції, оскільки наведені заявником судові рішення не є прикладам неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня та 11 листопада 2015 року, що надані заявником як приклади, зазначено, що допущені при розгляді судами судами порушення норм процесуального права є перешкодою для ухвалення Верховним Судом України рішення по суті.

У зв'язку з цим, підстава для перегляду судового рішення у зв'язку з невідповідністю судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, теж відсутня.

Ураховуючи наведене, вважати зазначену заяву обґрунтованою немає підстав.

Крім того, у наведеній заяві ОСОБА_4 просить поновити строк подання заяви про перегляд судового рішення, у поновленні якого немає необхідності, оскільки вищезазначена заява подана в межах строку, установленого статтею 356 ЦПК України.

Керуючись статтями 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А.Г. Ярема
В.І. Гуменюк Н.П. Лященко