Справа № 315/187/16-ц>
Номер провадження № 2-о/315/13/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Гуляйполе

Суддя Гуляйпільського районного суду Запорізької області Романько О.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

12.03.2016 року представник заявника ОСОБА_1 звернулася в інтересах ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, до суду з заявою, якою просить встановити факт, що він отримав поранення долоні правої руки під час бойових дій на території Гуляйпільського району Запорізької області восени 1943 року для отримання ним статусу «інвалід війни» з призначенням відповідних пільг та проведенням операції.

Розглянувши надану заяву та додані до неї матеріали встановлено, що вона не відповідає вимогам ст.ст.26, 119, 258 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.26 ЦПК України, у справах окремого провадження особами, які беруть участь у справі, є заявники та заінтересовані особи. Однак, представником заявника у заяві не зазначено заінтересовану особу та її місцезнаходження. Тому, заявнику слід зазначити заінтересовану особу з зазначенням її місцезнаходження.

Зі змісту самої заяви вбачається, що у заявника виникла потреба у встановлені факту для отримання статусу «інвалід війни» з призначенням відповідних пільг і проведенням безкоштовної операції. Відомостей щодо звернення заявника у встановленому порядку до відповідних органів з вказаного питання в заяві не наведено.

З огляду на зазначене суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно з ч.1 ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав і інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень п.5 ч.2 цієї статті, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до п.1 ст.7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-ХІІ до інвалідів війни належать, зокрема, особи з числа військовослужбовців діючої армії та флоту, партизанів, підпільників, працівників, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, одержаних під час захисту Батьківщини, виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) чи пов'язаних з перебуванням на фронті, у партизанських загонах і з'єднаннях, підпільних організаціях і групах та інших формуваннях, визнаних такими законодавством України в районі воєнних дій, та прифронтових дільницях залізниць, на спорудженні оборонних рубежів, військово-морських баз та аеродромів у період громадянської та Великої Вітчизняної воєн або з участю в бойових діях у мирний час.

Визначення причинного зв'язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) із проходженням військової служби або виконання обов'язків військової служби (службових обов'язків) проводиться військово-лікарськими комісіями відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 року № 402.

Пунктами 7, 10 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.1994 року № 302, передбачено, що посвідчення інваліда війни видається органами соціального захисту населення на підставі довідки медико-соціальної експертної комісії про групу та причину інвалідності.

У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 із відповідними змінами «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам надано роз'яснення, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду. Зокрема не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов'язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому відповідним законодавством.

Тобто законом встановлений відповідний порядок отримання статусу інваліда війни.

Проаналізувавши обставин справи, які підтверджуються відповідними матеріали справи, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2, на підставі наявних у нього документів, вважає себе інвалідом війни, який має право на відповідні пільги, але він не вказав причин неможливості одержання відповідного статусу в позасудовому порядку. Також, ним в порушення ч.2 ст. 258 ЦПК не надано доказів щодо відмови йому в отриманні такого статусу.

При виникненні спору щодо встановлення статусу інваліда війни особа має право для вирішення спору на звернення до суду з відповідним позовом.

Керуючись ст.ст.26, 119, 209, 210, 258 ЦПК України, суддя,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення про встановлення факту належності правовстановлюючого документу - залишити без руху.

Надати строк для усунення недоліків в межах пяти днів з дня отримання заявником та його представником цієї ухвали.

Роз'яснити, що у випадку невиконання вимог, зазначених в ухвалі, заява буде вважатися неподаною та повернута заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: ОСОБА_3