РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19093/15-ц

пр. № 2/759/1587/16

10 березня 2016 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді Лопатюк Н.Г.,

при секретарі Фещук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2; третя особа: Інспектор Печерського районного центру зайнятості Рябоконь Олена Станіславівна про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до ФОП ОСОБА_2; третя особа: Інспектор Печерського районного центру зайнятості Рябоконь О.С. про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі.

Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона, згідно записів у трудовій книжці, розпочала свою трудову діяльність 01 квітня 2006 року.

Останні шість з половиною років, починаючи з 01 січня 2009 року, вона працювала на посадах бухгалтера-менеджера та бухгалтера на двох підприємствах, що належали сім'ї та особисто громадянці України - ОСОБА_2, а саме: - з 01 січня 2009 року по 10 вересня 2011 року працювала на посаді бухгалтера-менеджера ТОВ «Науково-виробнича фірма «Ековод», звідки звільнилась за власним бажанням; - з 01 листопада 2011 року по 26 травня 2015 року працювала бухлалтером за Трудовим договором №9 від 01.11.2011 року у ФОП ОСОБА_2, що підтверджується Трудовим договором та записом в трудовій книжці, звідки її було звільнено за прогул без поважних причини, згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Своє звільнення з посади бухлалтера ФОП ОСОБА_2 на підставі зняття 02.12.2015 року Печерським районним центром зайнятості з реєстрації Трудового договору №9, про що свідчить запис №9 в трудовій книжці, вважає незаконним, зважаючи на наступне.

Починаючи з 12 травня 2015 року між нею та роботодавцем ФОП ОСОБА_2 відбувся неприємний інцидент, в якому, зокрема, її було безпідставно звинувачено в недостачі приборів «Ековод». Безпідставність полагала в тому, що після повторної (невідкладної) перевірки їх кількості було встановлено, що вони були продані, а кошти за них знаходились в касі.

Після чого їй, вагітній жінці, було запропоновано написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з відпрацюванням два тижні, що вона і зробила.

З моменту безпідставних обвинувачень у недостачі приборів, відносини між нею та роботодавцем погіршились.

26 травня 2015 року її не було допущено до роботи.

27 травня 2015 року, оскільки її не допускали до роботи з 19 по 26 травня включно, вона поїхала до Печерського районного центру зайнятості для з'ясування, за яких обставин її можуть звільнити.

11 червня 2015 року їй було видано листок непрацездатності від 11.06.2015 року з вказанням причини непрацездатності - вагітність та пологи.

Враховуючи, що днем її поголів є 21 серпня 2015 року, вона завчасно 12 жовтня 2015 року підготовила заяви про щорічну оплачувану відпустку, відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та заяву про повернення їй її телефону, який безпідставно забрала роботодавець.

Того ж дня, вона поїхала в Центр зайнятості, де їй було роз'яснено, що по документах, що знаходиться в них - вона є звільненою за прогул, а Трудовий договір знятий з реєстрації.

02 грудня 2015 року їй зателефонувала інспектор Печерського районного центру зайнятості Рябоконь О.С. і повідомила, що їй необхідно з'явитись в Центр для внесення в Трудовий договір відмітки про зняття його з реєстрації.

03 грудня 2015 року в Центрі зайнятості їй було повіломлено та роз'яснено, що Трудовий договір знятий з реєстрації 02 грудня 2015 року. В цей же день ОСОБА_2 розрахувалась з нею та здійснила запис в її трудовій книжці про звільнення, а інспектор Центру внесла запис в Трудовий договір та трудову книжку.

Отже враховуючи, що звільнення вагітних жінок з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, а ФОП ОСОБА_2, всупереч всім вимогам закону, звільнила її за прогул без поважних причин, вважає її дії протиправними, а звільнення незаконним.

Її вагітність на момент звільнення підтверджується листком непрацездатності та Свідоцтвом про народження дитини.

На підставі наведеного, позивачка просить суд ухвалити рішення, яким визнати її звільнення за прогул без поважних причин на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України - незаконним та поновити її на роботі у ФОП ОСОБА_2 на посаді бухгалтера.

В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідачки проти позову заперечували в повному обсязі, надали письмові заперечення, які містяться в матеріалах даної цивільної справи та звернулись до суду з заявою про застосування строків позовної давності.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, однак на адресу суду надійшов лист за підписом директора Печерського районного центру зайнятості, в якому повідомлено про те, що провідний фахівець з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Печерського РЦЗ Рябоконь О.С. звільнено з посади 15 січня 2016 року, за скороченням штатів, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України та додано копію Наказу про зваільнення останньої.

Вислухавши пояснення представника позивачки, раніше наданих пояснень позивачки в судовому засіданні, пояснень представників відповідачки, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В ході судового розгляду встановлено, що позивачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 01.11.2011 року прийнята бухгалтером за Трудовим договором №9 від 04.11.2011 року, зареєстрованого Печерським РЦЗ м. Києва до ФОП ОСОБА_2 (Свідоцтво про державну реєстрацію НОМЕР_1 від 23.04.2001 року, вид. Печерською РДА) (а.с.13 - копія Трудового договору).

У відповідності до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як вбачається з записів Трудової книжки позивачки, 26 травня 2015 року остання була звільнена за прогули без поважних причин згідно п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір знято з реєстрації 02.12.2015 року (а.с.9-12 - копія Трудової книжки позивачки).

Трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 2.20-1 Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Як встановлено в ході судового розгляду, трудова книжка позивачки знаходилась у неї на зберіганні.

Як пояснив представник позивачки в судовому засіданні, 26 травня 2015 року позивачку не було допущено до роботи, а 27 травня 2015 року, оскільки її не допускали до роботи з 19 по 26 травня включно, вона поїхала до Печерського районного центру зайнятості для з'ясування, за яких обставин її можуть звільнити.

Представники відповідачки в судовому засіданні посилаються на те, що 26.05.2015 року ОСОБА_1 було звільнено з найманої посади за відсутність на робочому місці в період з 19.05.2015 року по 25.05.2015 року без поважних причин. Факт відсутності працівника на робочому місці підтверджується відповідними актами.

Отже, як вбачається з складених Актів про відсутність працівника на роботі від 19.05.2015 року, 20.05.2015 року, 21.05.2015 року, 22.05.2015 року, 25.05.2015 року, ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці в офісному приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Шулявська, буд.№20/22, кім.7-А, з 09 год. 00 хв. по 18 год. 00 хв., за Київським часом. Також зазначено, що ОСОБА_1 від підпису відмовилась, відсутність свою не пояснила (а.с.67, 68, 69, 70, 71 - копії Актів).

Підтверджень обставинам, на які посилається представник позивача щодо перешкоджання позивачці працювати та виконувати покладені на неї обов'язки, надано не було, у зв'язку з чим суд дійшов до висновку про те, що позивачка дійсно була відсутня на робочому місці у вказані вище дні та час без поважних причин.

Як наслідок вищевказаним обставинам, Наказом ФОП ОСОБА_2 №2 від 26 травня 2015 року, у зв'язку з порушенням трудової дисципліни, відсутністю на роботі з 19.05.2015 року по 25.05.2016 року без поважних причин, ОСОБА_1, бухгалтера, звільнено з роботи з 26.05.2016 року згідно п.4 ст.40 КЗпП України (а.с.97 - копія Наказу про звільнення позивачки).

Оскільки позивачка не була ознайомлена з вказаним Наказом, про що свідчить відсутність її підпису, 26 травня 2015 року їй було направлено лист з повідомленням про звільнення та проханням з'явитись для отримання заробітної плати, а також копію Наказу про звільнення (а.с.96 - копія листа, а.с.98 - копія конверту, а.с.99 - копія опису, а.с.100 - копія фіскального чеку).

Крім того, в матеріалах даної цивільної справи, а саме в журналі судового засідання від 01.03.2016 року міститься запис щодо пояснень представника позивачки, в яких він, зокрема повідомляє, що 26 травня 2015 року остання вийшла за місцем роботи, про факт свого звільнення знала, однак з Наказом її не ознайомлювали (а.с.143-144 - журнал судового засідання від 01.03.2016 року).

Також, в матеріалах справи міститься Акт про відмову від підпису про ознайомлення з Наказом від 26 травня 2015 року, згідно якого ОСОБА_1 відмовилась отримати копію Наказу №2 від 26.05.2016 року та ставити підпис про ознайомлення з вказаним Наказом, без пояснення причин (а.с.107 - копія Акту про відмову від підпису).

Згідно Акту про відмову від надання письмових пояснень від 26.05.2015 року, 26.05.2015 року бухгалтеру ОСОБА_5 було запропоновано надати письмове пояснення з приводу причин відсутності на робочому місці з 10.05.2015 по 25.05.2015 року, однак остання відмовилась від дачі пояснень (а.с.106 - копія Акту про відмову від дачі поясенень).

Як пояснив представник позивачки в судовому засіданні, відсутні письмові докази того, що після 26 травня 2015 року позивачка вживала заходи (дії) щодо захисту своїх трудовх прав (а.с.120-216 - журнал судового засідання від 15.02.2016 року).

Також, в ході судового розгляду встановлено, що з метою встановлення фактично наявних матеріальних цінностей, у відповідачки виникла необхідність в проведенні інвентаризації, що підтверджується відповідним Наказом №2505/15-1 про проведення інвентаризації від 25 травня 2015 року, згідно якого, зокрема, наказано провести позачергову, вибіркову інвентаризацію продукції підприємства за адресою: м. Київ, вул. Шулявська, буд. №20/22, офіс 7-А, з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 26 травня 2015 року з обов'язковим складанням відповідних інвентаризаційних описів, визначено дату початку проведення інвентаризації - 26 травня 2015 року о 09 год. 30 хв., дата закінчення інвентаризації - 26 травня 2016 року 15 год. 30 хв. (а.с.134 - копія Наказу).

Згідно Наказу №1 про проведення інвентаризації від 25 травня 2015 року, наказано провести позачергову, вибіркову інвентаризацію товару - електро-активаторів води у офісному приміщенні за адресою: м. Київ, вул. Шулявська, буд.20/22, офіс 7-А, з перевіркою їх фактичної наявності та документального підтвердження станом на 26 травня 2015 року, з обов'язковим складанням відповідних інвентаризаційних описів (а.с.66 - копія Наказу про проведення інвентаризації).

На вказаному вище Наказі, ОСОБА_1 власноручно виклала письмово про те, що вона відмовляється від участі в проведенні інвентаризації, із зазначенням прничин такої відмови.

Таким чином, твердження представника позивачки та позивачки на той факт, що відповідачка ФОП ОСОБА_2 всупереч вимогам закону звільнила ОСОБА_1 без поважних причин, не відповідають дійсності.

Що стосується посилань представника позивача на той факт, що позивачку було також протиправно звільнено у зв'язку з тим, що вона була вагітною на момент її звільнення, слід зазначити наступне.

Так, статтями 17, 18 Закону України «Про відпустки», ст.179 КЗпП України передбачено право жінок на відпустки у зв'язку з вагітністю та пологами та відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Виходячи зі змісту статті 184 КЗпП України, забороняється відмовляти жінкам у прийнятті на роботу і знижувати їм заробітну плату з мотивів, пов'язаних з вагітністю або наявністю дітей віком до трьох років, а одиноким матерям - за наявністю дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда. При відмові у прийнятті на роботу зазначеним категоріям жінок власник або уповноважений ним орган зобов'язані повідомляти їм причини відмови у письмовій формі. Відмову у прийнятті на роботу може бути оскаржено у судовому порядку. Звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення судам слід враховувати, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Отже, в даному конкретному випадку, позивачка у справі посилається на те, що в період з 19 по 25 травня 2015 року, коли її не допускали до роботи, вона була вагітна і її роботодавець це бачила.

В цей же час, представники відповідачки пояснюють, що позивачка не заперечує та визнає той факт, що листок непрацездатності нею був отриманий лише через один місяць після звільнення з роботи, при цьому жодних доказів на підтвердження її вагітності роботодавцю не надавалось.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, а саме з Листка непрацездатності Серії АГХ №119438, ОСОБА_1 з 11.06.2015 року звільнена від роботи, у зв'язку з тим, що вона є вагітною (30 тижнів), передбачуваний строк пологів 20.08.2015 року (а.с.14 - копія Листка непрацездатності).

До того ж, що стосується строків позовної давності, слід зауважити наступне.

Реалізація права на судовий захист невід'ємно пов'язана зі строками, в межах яких позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Основним нормативним актом, що регулює строки звернення до суду про вирішення спорів у порядку цивільного судочинства, є Цивільний кодекс України (далі - ЦК України), який установлює інститут позовної давності і містить положення щодо часових меж, упродовж яких особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу.

Норми ЦК України визначають загальну позовну давність тривалістю у три роки (стаття 257), а також спеціальну позовну давність (стаття 258), яка може бути скороченою або більш тривалою за загальну позовну давність.

Виходячи зі змісту статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 233 КЗпП України визначено, що строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Стаття 234 КЗпП України визначає, поновлення судом строків, пропущених з поважних причин, передбачено статтею 234 КЗпП України, згідно якої у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав.

Отже, в ході судового розгляду даної справи, ні позивачки, ні її представник, не звенулись до суду з заявою про поновлення пропущеного місячного строку для звернення до суду з даним позовом про поновлення позивачки на роботі.

Таким чином, виходячи з аналізу норм діючого законодавства України, з урахуванням практики судів апеляційної та касаційної інстанції, враховуючи обставини та докази, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог та заперечень, встановлені в ході судового розглядуу їх сукупності, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про повнолення її на роботі, окільки, по-перше, позивачка не заперечує факт відсутності її на робочому місці з 19 по 25 травня 2015 року, про що комісію складено відповідні Акту, що не оскаржувались, по-друге, підтверджуючу довідку своєї вагітності позивачка надала після 11.06.2015 року, тобто вже після її звільнення, по-третє, як достовірно встановлено в ході судового розгляду ОСОБА_1 вже 26 травня 2015 року вже було відомо про звільнення, однак остання не зветнудлась до суду за захистом своїх порушених трудових прав (у аріз, якщо такі порушені), та не надала в ході судового розгляду жокази про те, що вона на протязі всього часу з дати її звільнення до звернення до суду зверталась в будь-які органи з питанням щодо порушенням її трудових прав, а також, крім іншого, ні позивачка, ні її представник в ході судового розгляду не звертались до суду з заявою про поновлення пропущеного строку для звернення до суду з даним позовом про поновлення позивачки на роботі, а тому, з урахуваннями наведеного, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити ОСОБА_1 у задоволенні її позову.

На підставі вищенаведеного та керуючись роз'ясненнями п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України за №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», ст.ст. 2, 21, 24-1, 43-1, 48, 116, 117, 148, 149, 179, 184, 233, 234 Кодексу законів про працю України; 256, 261 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 11, 57-60, 208-209, 212-215, 292-294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2; третя особа: Інспектор Печерського районного центру зайнятості Рябоконь Олена Станіславівна про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Лопатюк Н.Г.