Справа № 462/7198/13 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/1041/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Фейір К.О.

з участю: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 травня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

встановила:

Оскарженим заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 травня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 (і.н. НОМЕР_1), ОСОБА_3 (і.н.) на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» 3 744 111 (три мільйони сімсот сорок чотири тисячі сто одинадцять) грн. 51 коп. заборгованості.

Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 листопада 2015 року заяву представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30.05.2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без задоволення.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на норми ст. 554 ЦК України та вважає, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Вважає, що в даному випадку кредитор повинен був протягом 6 місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням предявити поручителю вимогу, при чому саме позовну вимогу.

Крім того зазначає, що рішення ухвалено після спливу трьохрічного терміну з моменту виникнення права вимоги, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та предявлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 13.06.2007р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №008/45/07-Ф, згідно якого ОСОБА_4 було надано кредит у сумі 247 000,00 доларів США із сплатою 12,49 відсотків річних на строк до 05.06.2037 року.

На виконання даного зобовязання, 13.06.2007 р. між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки.

Згідно п. 3.3.2 Кредитного договору позичальник зобовязався повернути кредит та сплатити передбачені договором відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів.

Згідно п. 2.2.3 Кредитного договору повернення кредиту та сплата відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно до 05 числа поточного місяця.

Так як боржник взяті на себе зобовязання не виконав, то станом на 25.07.2013 року у ОСОБА_4 виникла заборгованість перед позивачем згідно договору №008/45/07-Ф від 26.11.2007р. у розмірі 468 423,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 3744 111,51 грн., з яких 245 842,52 доларів США, що в гривневому еквіваленті 1 965 019,26 грн. - заборгованість по кредиту, в т.ч. прострочені платежі по кредиту 6 136,01 доларів США, що в гривневому еквіваленті 49 045, 13 грн.; 186 286,82 дол. США , що в гривневому еквіваленті становить 1 488 990,55 грн. - заборгованість по відсотках, 2047,05 доларів США, що в гривневому еквіваленті 16 362,07 грн. донараховані відсотки; 9 547,42 доларів США, що в гривневому еквіваленті 76 312.53 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту, 24 700,00 доларів США, що в гривневому еквіваленті 197 427.10 грн. штраф.

Задовольняючи даний позов, районний суд виходив з того, що відповідачі не виконали своїх зобовязань перед позивачем за кредитним договором та договором поруки.

З такими висновками суду погоджується судова колегія з врахуванням наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цин, збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються: урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом.

Нормами статей 553, 554 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку і відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Також порукою може забезпечуватися як виконання зобов'язання частково, так і в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Вирішуючи питання про стягнення солідарно з боржника та поручителя суми заборгованості за кредитним договором, суд обґрунтовано застосував ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України. Навів у рішенні мотиви, за яких дійшов висновку про стягнення з відповідачів суми заборгованості за кредитним договором, оскільки матеріалами справи встановлено факт виконання банком умов договору та неналежне виконання його умов відповідачем, як боржником.

Встановлено, що згідно кредитного договору №008/45/07-Ф від 13.06.2007р. у ОСОБА_4 виникла заборгованість, а тому суд задовольнив позов і рішення суду боржник не оспорює.

Згідно п.7.3 цього договору сторони дійшли згоди, що збільшили строк позовної давності до 10 років (а.с.10).

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З врахуванням наведеного та того, що ОСОБА_4 не оспорює умови договору є підстави прийти до висновку, що до даних правовідносин слід застосувати строк позовної давності 10 років.

Ці обставини визнав у засіданні судової колегії ОСОБА_2, а тому не заслуговують на увагу його посилання в апеляційній скарзі на те, що рішення суду ухвалено після спливу трьохрічного терміну з моменту виникнення права вимоги, що свідчить про пропуск строку позовної давності.

При цьому судова колегія враховує те, що його посилання на судовий наказ Залізничного районного суду м. Львова від 13.06.2008 року, який скасовано тим же судом 26.06.2008 року та ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 7.12.2011 року, якою залишено без розгляду позовну заяву ВАТ КБ «Надра», не підтверджують пропуск банком десятирічного строку позовної давності.

ОСОБА_2 вказує, що строк позовної давності почав свій перебіг 26.06.2008 року з часу подання заяви про видачу судового наказу та закінчився 25.06.2011 року. Однак при цьому він не врахував, що такий строк сторони збільшили до 10 років і в даній справі позовна заява подана до суду до спливу цього строку 19.09.2013 року.

Отже строк позовної давності при зверненні до суду в даній справі ПАТ КБ «Надра» не пропущено, що не оспорює і сама боржник ОСОБА_4

Встановлено, що в п.1.5 договору поруки між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3, який сторони уклали 13.06.2007 року, зазначено, що остання, як поручитель, ознайомлена та погоджується з умовами кредитного договору.

Отже ОСОБА_3 погодилась з тим, що договір діє до 05.06.2037 року та, що сторони збільшили строк позовної давності до 10 років.

Оскільки ОСОБА_4, як боржник взяті на себе зобовязання не виконала, тому 15.07.2013 року банком було надіслано їй та поручителю ОСОБА_3 вимоги про дострокове виконання зобовязання (а.с.12-16).

З врахуванням цієї обставини слід вважати, що банк відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України вправі був в межах шестимісячного строку подати позов до поручителя і позов подано до суду в межах цього строку - 19.09.2013 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу і в даному випадку порука припинена, судова колегія не приймає до уваги з врахуванням наступного.

В своє обґрунтування ОСОБА_2 вказує, що строк для подачі позову до поручителя слід рахувати з 1.07.2007 року, тобто з часу несплати боржником чергового платежу по кредиту і що саме така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14.

Встановлено, що судовий наказ Залізничного районного суду м. Львова від 13.06.2008 року, яким було стягнуто з ОСОБА_3 суму боргу, скасовано тим же судом 26.06.2008 року.

При постановленні ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 7.12.2011 року, якою залишено без розгляду зустрічну позовну заяву ВАТ КБ «Надра», не вирішувалось питання щодо стягнення з ОСОБА_3 суми боргу (справа №2-1321/11 Личаківського районного суду м. Львова).

При цьому поручителю ОСОБА_3 вимога про дострокове виконання зобовязання не надсилалась.

З оглянутих матеріалів справи №2-1321/11 Личаківського районного суду м. Львова встановлено, що в ній відсутні дані про те, що ОСОБА_3,як поручителю, надсилалась вимога про дострокове виконання зобовязання.

Ця позовна заява була подана, як зустрічна в справі за позовом ОСОБА_5 до ВАТ КБ «Надра», третьої особи ОСОБА_4 про визнання недійсним договору поруки, по якому ОСОБА_5 була поручителем до кредитного договору №008/45/07-Ф.

При вирішенні цієї справи ОСОБА_3 надсилались повістки по адресі м.Львів, ул. Виговського,53/12, тоді як вона проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1.

І хоча в послідуючому після уточнення позовних вимог банк вказав правильну адресу її місця проживання (а.с.19, справи №2-1321/11 Личаківського районного суду м. Львова), однак в матеріалах справи відсутні дані про вручення їй копій як первинної, так і уточненої позовної заяви.

В судовому засіданні 7.12.2011 року, коли була постановлена ухвала Личаківського районного суду м. Львова від 7.12.2011 року, якою залишено без розгляду позовну заяву ВАТ КБ «Надра», ОСОБА_3 була присутня, однак як вбачається з журналу судового засідання сторони не давали пояснень суду, оскільки відразу вирішувалось питання про залишення без розгляду позовної заяви.

З врахуванням цих обставин судова колегія прийшла до висновку, що до розгляду даної справи, яка є предметом апеляційного розгляду, ОСОБА_3 ні разу не направлялась вимога про дострокове виконання зобовязання в розумінні ст.ст.559 ЦК України та умов договору поруки.

Отже тільки 15.07.2013 року банком було надіслано вимогу до ОСОБА_3 вимогу про дострокове виконання зобовязання, яка відповідає вимогам п.2.1 договору поруки від 13.06.2007 року.

У вказаному п.2.1 договору поруки зазначено, що право вимагати від поручителя виконання зобовязання банк має лише після обовязкового направлення поручителю повідомлення, яке повинно відповідати вимогам п.2.2-2.4договору.

Таким чином без обовязкового направлення поручителю повідомлення банк не набув права вимагати у поручителя виконання зобовязання.

Крім того в п.5.3 договору поруки зазначено, що дія цього договору припиняється виконанням поручителем своїх зобовязань згідно з умовами договору поруки, а тому відповідно без обовязкового направлення поручителю вказаного повідомлення договір продовжує свою дію.

Отже дія цього договору поруки не привязана до виконання зобовязання боржником ОСОБА_4

З врахуванням наведеного судова колегія прийшла до висновку, що саме з 15.07.2013 року у банку виникло право на виконання умов договору поруки та він вчасно 19.09.2013 року звернувся з позовом до поручителя, а тому відсутні підстави, щоб прийти до висновку, що порука припинилась на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Судова колегія, обговорюючи питання щодо застосування до даних правовідносин правової позиції, яка висловлена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14, встановила, що прикладом такого застосування є справа №6-47355цс15, яка розглянута Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ 18 березня 2015 року.

По цій справі рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2014 року позов було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ "УкрСиббанк" суми боргу за договором про надання споживчого кредиту від 13 червня 2008 року, кінцевим терміном погашення якого було 31 травня 2029 року.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 27 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення боргу і застосування солідарної відповідальності до поручителя ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що саме з часу здійснення ОСОБА_3 останнього платежу 25 листопада 2011 року і припинення внесення ним будь-яких коштів на погашення кредиту, почався відлік строків позовної давності. Позов пред'явлено лише у грудні 2013 року, тобто поза межами визначеного ЦК України строку позовної давності.

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" задовольнила частково та рішення апеляційного суду Рівненської області від 27 листопада 2014 року скасувала, справу передала на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При цьому зазначено, що висновки апеляційного суду про те, що позов пред'явлено поза межами визначеного ЦК України строку позовної давності, не ґрунтуються на законі.

Далі судова колегія вказала, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів.

Виходячи з положень другого речення ч. 4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Підсумовуючи, судова колегія Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказала, що аналогічну правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14.

При новому розгляді справи 19 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області апеляційну скаргу поручителя відхилила та рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2014 року залишила без змін.

В ухвалі зазначено, що вимогою від 12 грудня 2013 року АТ "УкрСиббанк" повідомив позичальника про наявність простроченої кредитної заборгованості та вимагав її погасити, а також вимогою від 12 грудня 2013 року повідомив поручителя про наявність простроченої кредитної заборгованості та вимагав її погасити. З позовом в суд АТ "УкрСиббанк" звернувся в межах шестимісячного строку від дати надіслання зазначеної вимоги. Відсутні підстави, які б свідчили про припинення договору поруки, а тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

В послідуючому ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2015 року відмовлено поручителю ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження та вказано, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано застосував правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року.

У справі, яка є предметом даного апеляційного розгляду, з врахуванням наведеного судова колегія прийшла до висновку, що оскільки 15.07.2013 року банком було надіслано поручителю ОСОБА_3 вимогу про дострокове виконання зобовязання, а позов подано 19.09.2013 року, тобто в межах шести місяців, тому порука не припинена.

Крім того хоча в апеляційній скарзі є в тексті посилання щодо невірного застосування норми ч.4 ст.559 ЦК України, однак в послідуючому остаточно ОСОБА_2 просить скасувати рішення та відмовити в задоволенні позову саме з підстав пропуску строку позовної давності, який, як встановила судова колегія не пропущений. Отже він вважає, що право банку порушено, однак не підлягає захисту саме через пропуск строку позовної давності.

Таким чином визнання існування порушеного права позивача щодо стягнення суми заборгованості за кредитним договором дає підстави вважати, що визнається і право банку на предявлення вимог до поручителя про повернення боргових сум, оскільки боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі спростовуються вищенаведеним.

Отже судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв"язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

А тому, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

ОСОБА_6