Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/383/16-ц Головуючий у 1-й інст. Михалюк О. П.
Категорія 39 Доповідач Широкова Л. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Широкової Л.В.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

при секретарі судового

засідання Добровольській Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Житомирі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Марківської сільської ради Баранівського району Житомирської області (далі - Марківська сільська рада) про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи - Марківська сільська рада Баранівського району Житомирської області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про встановлення факту неприйняття спадщини,

в с т а н о в и л а :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Марківської сільської ради про визнання права власності на спадкове майно, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Марківка, Баранівського району, Житомирської області померла його мати ОСОБА_9, яка склала на нього заповіт на все своє майно, у тому числі земельну ділянку.

Вважаючи, що він прийняв спадщину, звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріус відмовив йому у видачі такого свідоцтва, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на земельну ділянку.

Посилаючись на те, що вказаними діями порушується його законне право на забезпечення житлом, як військового пенсіонера, просив задовольнити його позов.

25.04.2016 ОСОБА_3 подала до суду зустрічну позовну заяву про встановлення факту неприйняття ОСОБА_2 спадщини. Свої вимоги мотивувала тим, що 08 квітня 2016 року їй стало відомо про те, що її дядько - відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно його померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері, а її рідної баби, а саме на земельну ділянку площею 2,8384 га, розташовану на території Марківської сільської ради Баранівського району Житомирської області.

Посилаючись на те, що спадщину ОСОБА_2 не прийняв, оскільки заяву в нотаріальну контору про прийняття спадщини протягом шести місяців з дня смерті ОСОБА_9 він не подавав і з нею на час її смерті не проживав. Він вже більше 20 років ( 27 років) проживає зі своєю дружиною та дитиною в селі Черніївка Полонського району Хмельницької області.

Померла ОСОБА_9 турбувалась про неї та про її сестер і братів, була їх опікуном, оскільки її дочка, а їх матір ОСОБА_10 була позбавлена батьківських прав щодо неї та інших дітей.

Вона та її сестри і брати на день смерті ОСОБА_9 і після її смерті проживали разом з нею, а тому згідно ч.3 ст.1268 ЦК України вони всі вважаються такими, що прийняли спадщину.

ОСОБА_2 під час похорон спадкодавця ОСОБА_9 при свідках обіцяв не претендувати на спадщину, віддати їй документи на будинок, не бажав приймати участі у витратах на похорони матері, на поминальні обіди, але через 7 років після її смерті вирішив отримати спадщину, надавши суду недостовірну інформацію та не залучивши їх усіх до участі у справі, а тому вона змушена подати позовну заяву про встановлення факту неприйняття спадщини, оскільки рішення суду по даній справі може вплинути на її права та обов'язки, на права та обов'язки її братів та сестер.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю. Позов ОСОБА_3 задоволено. Встановлено факт про те, що ОСОБА_2, який є спадкоємцем та сином ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Марківка Баранівського району Житомирської області не прийняв спадщину після її смерті. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нове про задоволення його позову та відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи.

Позивач вказує, що суд своїм рішенням порушив його права, оскільки дане рішення унеможливлює подальше оформлення спадщини.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що останній на час смерті матері з нею не проживав, що підтверджується довідкою Марківської сільської ради Баранівського району Житомирської області від 08 квітня 2016 року №583, даними акту, показаннями свідків. Крім того, факт не проживання на час смерті матері підтвердив у судовому засіданні 18 липня 2016 року і сам ОСОБА_2 Факт реєстрації ОСОБА_2 із спадкодавцем ОСОБА_9 за однією адресою не свідчить безспірно про постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини та не є безспірним доказом прийняття ОСОБА_2 спадщини. Він на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем не проживав та не звернувся у передбачений законом строк із заявою про прийняття спадщини, тому він вважається таким, що спадщини не прийняв. Відтак, вимоги його задоволенню також не підлягають.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на таке.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає.

Судом встановлено, що 20 січня 2009 року в с. Марківка Баранівського району Житомирської області померла ОСОБА_9, що підтверджується копією свідоцтва про смерть ( а.с. 7) .

При житті ОСОБА_9 отримала у власність земельну ділянку площею 2,8384 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Марківської сільської ради Баранівського району Житомирської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку на її ім'я (а.с. 8) . Оригінал вказаного державного акту втрачений.

Як вбачається із матеріалів справи 19.01.2000 ОСОБА_9 склала заповіт на свого сина ОСОБА_2.(а.с.6).

У відповідності до ч. 1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її .

Згідно відповіді на звернення ОСОБА_2 Баранівською районною державною нотаріальною конторою Житомирської області від 04 березня 2016 року № 61/02-14 ( а.с. 10) відмовлено останньому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу на неї. Позивач цю відмову нотаріуса не оскаржує.

На підставі заяви ОСОБА_2 нотаріусом заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_9 за № 254/2016 . Свідоцтво про право на спадщину ОСОБА_2 не видавалось, що сторонами не заперечується , із тієї ж підстави, що відсутній правовстановлюючий документ на спадкову земельну ділянку.

Як вбачається із матеріалів справи, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_9 20 січня 2009 року із нею був зареєстрований її син ОСОБА_2, що підтверджується довідками Марківської сільської ради Баранівського району Житомирської області від 15 липня 2009 року № 609 , від 08 квітня 2016 року № 583 (а. с. 9, 26) .

У своїй зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 просила встановити, що її дядько ОСОБА_2 не прийняв спадщину після смерті своєї матері, а її баби ОСОБА_9, оскільки, будучи зареєстрованим за місцем проживання померлої, він більше 20 років проживає зі своєю дружиною та дитиною в с.Черніївка Полонського району Хмельницької області.

Відповідно до вимог ст. ст. 1217, 1218 ЦК спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За правилами ч. 3 цієї статті, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У вищенаведеній правовій нормі законодавець визначився, що такими спадкоємцями є спадкоємці, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем («присутніх спадкоємців»). Критерієм визнання спадкоємця присутнім є проживання останнього в одному будинку або квартирі з померлим.

Статтею 1270 ЦК установлено строк для прийняття спадщини у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Судом перевірялися доводи ОСОБА_2 щодо проживання його разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, проте вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами, або підставою для їх обмеження.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду в п. 23 постанови від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.

Таким чином, сама по собі реєстрація місця проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України про своєчасність прийняття спадщини.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1223 ЦК у разі неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом мають особи, визначені ст. ст. 1261-1265 ЦК, відповідно до черговості спадкування.

Відповідно до вимог ст. ст. 1269,1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має право подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини протягом 6 місяців.

Враховуючи наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 не ґрунтуються на доказах, тому не підлягають задоволенню. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст.308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: