Справа № 159/45/16-ц
Провадження № 2/159/228/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2016 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

під головуванням судді Бойчука П.Ю.,

з участю:

секретаря Гусар Т.М.,

позивача, законного представника

неповнолітнього позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ковелі цивільну справу за позовом неповнолітнього ОСОБА_4 та ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_3, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні неповнолітнього позивача ОСОБА_4 - Служби у справах дітей Ковельської міської ради Волинської області, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в:

В січні 2016 року неповнолітній ОСОБА_4 та ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4, як законний представник, звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги позивачі обґрунтовували тим, що відповідач злісно ухиляється від виконання свої батьківських обов'язків по вихованню та утриманню неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зокрема: відповідач не забезпечує сина матеріально, не сплачує визначені судовим рішенням аліменти, за що на даний час притягується до кримінальної відповідальності; постійно створював та створює на даний час нестерпні умови для їх спільного проживання в квартирі АДРЕСА_1, в зв'язку з чим позивачі змушені тривалий час винаймати окреме житло; не допускає позивачів, як співвласників, до вказаної квартири, не надаючи ключі від квартири, хвірток, воріт; не цікавиться здоров'ям, навчанням сина, не спілкується з ним; не піклується про його фізичний, духовний та моральний розвиток; відвідує школу, в якій навчається син, лише для того, щоб отримати довідки; постійно подає скарги на ОСОБА_1 про те, що вона здійснює психологічний тиск на неповнолітнього ОСОБА_4; подаючи безпідставні позови, скарги, заяви до різних інстанцій, лише створює видимість піклування про сина, а насправді переслідує власні інтереси, завдаючи при цьому неповнолітньому сину моральну, психологічну травму, тощо.

На думку позивачів, відповідач самоусунувся від участі батька у вихованні і утриманні неповнолітнього сина, а всі обставини, в тому числі викладені вище, свідчать про вольове небажання відповідача виконувати відносно сина батьківські обов'язки, покладені на нього законом.

Як стверджується позивачами, неповнолітній ОСОБА_4 перебуває на повному утриманні мами - ОСОБА_1, яка самостійно піклується про нього, виховує, дбає про здоров'я, навчання, фізичний та духовний розвиток.

При цьому, позивачами ніколи не створювались будь-які перешкоди відповідачу у його спілкуванні з сином, або навпаки. ОСОБА_1 не здійснювала будь-якого тиску чи впливу на неповнолітнього ОСОБА_4 щодо його вибору з ким жити і щодо написання ним заяви про позбавлення відповідача батьківських прав.

Неповнолітній ОСОБА_4 в позовній заяві вказує на те, що вчинки та поступки відповідача щодо нього та щодо ОСОБА_1 є недостойними та злочинними, а тому відповідач не може бути і не може називатись його батьком, оскільки зробив все для того, щоб син особисто подав заяву до органу опіки та піклування та до суду про позбавлення відповідача батьківських прав.

Зважаючи на викладене та покликаючись на норми Сімейного кодексу України, позивачі просили суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав щодо неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 /т. 1 а.с. 1-6/.

В судовому засіданні неповнолітній позивач ОСОБА_4 позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Вказував на те, що батько з 2011 року не займається його вихованням, не спілкується з ним, не приймає участі в шкільному житті, в творчій діяльності, не надає коштів на утримання, на розвиток здібностей, тощо. Він не бажає мати такого батька, а тому просив позов задовольнити повністю.

Позивач ОСОБА_1, вона ж - законний представник неповнолітнього позивача - ОСОБА_4, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що після розірвання шлюбу з відповідачем в 2008 році та після поділу майна в 2009 році, відповідач проживав на найманій квартирі, а в 2010 році повернувся проживати в квартиру АДРЕСА_1. Після повернення в будинок, відповідач створив нестерпні умови для її проживання та проживання їх сина ОСОБА_4, в зв'язку з чим була змушена перейти проживати на найману квартиру. Їх спільна дочка ОСОБА_6 залишилась проживати разом з батьком у вказаному будинку. З того часу у відповідача почалось негативне відношення до сина, в зв'язку з чим відповідач не піклується про сина, не виховує його, не забезпечує матеріально, не спілкується з ним, чинить перешкоди в користуванні їх будинком. Зазначала, що відповідач подарував синові земельну ділянку лише через свої борги з метою уникнення звернення стягнення на цю ділянку. Звертаючись до різних державних органів як законний представник сина, відповідач використовує своє становище виключно в своїх майнових цілях та інтересах, а не в інтересах сина. Стверджувала, що сина проти батька не настроювала, ОСОБА_4 зробив самостійний вибір з ким йому проживати. Необхідність позбавлення батьківських прав відповідача обґрунтувала тим, що хоче убезпечити сина від звернень в майбутньому батька до сина щодо довічного утримання.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 (довіреність від 29.08.2016 року /т. 1 а.с. 41/) в судовому засіданні, поділяючи позицію позивача, позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просила позов задовольнити повністю.

Представник Служби у справах дітей Ковельської міської ради Волинської області Гупік М.І. (довіреність від 14.01.2016 року /т. 1 а.с. 42/), заявлений позов підтримав повністю. Вказував на те, що відповідач самоусунувся від виховання та утримання неповнолітнього ОСОБА_4, а тому, зважаючи на позицію останнього та в його інтересах, вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав щодо сина. Просив позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлений позов не визнав повністю. Заперечуючи проти позову, подав письмові заперечення, які озвучив в судовому засіданні /т. 3 а.с. 7-24, 103-104/. Крім цього, подав письмове заперечення проти висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ковельської міської ради щодо доцільності позбавлення його батьківських прав, яке також озвучив в судовому засіданні /т. 1 а.с. 144-145/. Заперечуючи проти позову, суду пояснив, що він намагається спілкуватись з сином та вживати заходів щодо його виховання настільки, наскільки дозволяє це робити сам син ОСОБА_4. Вказував на те, що він періодично спілкується з сином, всіма можливими засобами цікавиться станом його здоров'я, успіхами в школі, інтересами, тощо. На даний час не має змоги надавати матеріальної підтримки через складне матеріальне становище, однак неодноразово звертався до сина та до ОСОБА_1 з пропозицією допомоги продуктами харчування, влаштуванням сина в різні безкоштовні спортивні секції, тощо. Однак такі його пропозиції були відхилені. Вказував на те, що син сам не бажає спілкуватись та підтримувати стосунки з ним, а таке небажання пояснив впливом матері - ОСОБА_1 на сина. Просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, показання свідків, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову.

При цьому судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 та Відповідач ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього, виданого Ковельським міським відділом РАГС Волинської області /т. 1 а.с. 7/.

З кінця 2010 року - початку 2011 року позивач ОСОБА_1 та неповнолітній ОСОБА_4 проживають окремо від відповідача ОСОБА_3, що не заперечується сторонами по справі.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, закріплює, що дитина повинна зростати в умовах турботи, а відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розумінні. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину.

У відповідності зі ст. 151 СК України, батьки мають право на переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини; мають право вибирати форми й методи виховання, за винятком тих, які суперечать закону, моральним принципам суспільства.

Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що виховання в родині є першочерговим завданням розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання й розвиток.

Дитина, що проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримку з ними регулярних особистих відносин і прямих контактів (ст. 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно вимог ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Позивачі, як на підставу для позбавлення відповідача батьківських прав покликалися на п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України (ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини).

Ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини).

При цьому, відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.п. 15, 16, 18 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" № 3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише до дитини, яка не досягла 18 років, і тільки на підставах, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення "Хант проти України" (Заява № 31111/04 від 7 грудня 2006 року)).

Згідно роз'яснень, викладених у абз. 2 п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як на підставу позбавлення батьківських прав відповідача, позивачі зазначили, що він, як батько, не виконує своїх обов'язків щодо виховання сина, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує його матеріально, не спілкується з сином взагалі.

На підтвердження вказаних обставин позивачі покликались на наступні докази:

-на довідки - розрахунки, видані відділом державної виконавчої служби Ковельського міськрайонного управління юстиції, про наявність заборгованості відповідача по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 та її розмір /т. 1 а.с. 17, т. 1 а.с. 54, 55, т. 3 а.с. 124/.

Однак сама по собі несплата аліментів за рішенням суду не є підставою позбавлення особи батьківських прав. Крім цього, як встановлено в судовому засіданні, на даний час триває судове провадження щодо притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів, однак кінцеве судове рішення в даній справі не прийнято. Таким чином за несплату аліментів, встановлених рішенням суду, відповідач притягується до встановленої законом відповідальності;

-на довідку загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня № 7 м Ковеля від 31.12.2015 року № 145, згідно якої ОСОБА_3 - батько учня школи ОСОБА_4 за період 2014-2015 років на батьківських зборах був присутній лише один раз; не звертався до класного керівника чи дирекції школи із заявами-проханнями про сприяння навчального закладу в установленні живого контакту з сином, його звернення стосувались лише надання інформації про успішність та відвідування ним школи; не звертався до психолога школи з питанням про налагодження стосунків з дитиною /т. 1 а.с. 10/.

Однак зазначена довідка жодним чином не підтверджує ту обставину, що батько дитини зовсім не цікавиться дитиною. Навпаки, батько цікавиться успішністю сина, його відвідуванням школи;

-на показання свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, які, будучи допитаними в ході судового розгляду справи, кожна окремо, підтвердили, що відповідач не сплачує кошти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4, не спілкується з ним, не вживає заходів щодо його виховання. Сам ОСОБА_4 неодноразово скаржився, що боїться батька та вказував, що не хоче спілкуватись з батьком.

В той же час, зазначені свідки були очевидцями подій 2010-2011 років, а про ухилення відповідача від виховання та утримання сина останні п'ять років їм відомо лише зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Таким чином жодний із свідків не зміг беззаперечно підтвердити факти ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, а тому суд не може прийняти їх показання як доказ цих обставин.

Крім цього, суд звертає увагу на те, що між свідком ОСОБА_9 та відповідачем існують неприязні відносини, на підтвердження чого відповідач вказував на порушене за заявою свідка кримінальне провадження відносно нього /т. 3 а.с. 116-117/, а тому суд має додаткові підстави для відхилення показань даного свідка;

-на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 04.06.2010 року, згідно якої мав місце факт, коли відповідач ОСОБА_3 потягнув сина за вухо під час сварки /т. 3 а.с. 123/.

Однак, як вбачається з цієї ж постанови, даний інцидент мав місце ще в 2010 році, а в порушенні кримінальної справи по факту неправомірних дій ОСОБА_3 було відмовлено за відсутністю складу злочину;

-на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 27.09.2013 року, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 21.11.2013 року, та згідно якого відповідача ОСОБА_3 було зобов'язано усунути перешкоди ОСОБА_1 та їх неповнолітньому сину ОСОБА_4 в користуванні житловим будинком та земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 ключі від воріт, хвірток огорожі та вхідних дверей будинку /т. 3 а.с. 120-122, 118-119/.

Однак, на глибоке переконання суду, зазначене рішення не свідчить в повній мірі про ухилення відповідача від батьківських обов'язків по вихованню неповнолітнього сина, оскільки відповідач намагався виконати вказане рішення суду шляхом надсилання ключів поштою, що підтверджується його письмовим повідомленням від 23.12.2013 року /т. 1 а.с. 202/. Крім цього, 08.12.2015 року відповідач письмово звертався до позивача ОСОБА_1 з проханням повідомити та роз'яснити неповнолітньому синові право отримати ключі від житла в будь-який час /т. 2 а.с. 8-9/. Таку ж пропозицію відповідач висловлював і вході судового розгляду справи.

Крім цього, виконавче провадження по примусовому виконанню вказаного рішення суду 11.03.2014 року було закінчено /т. 3 а.с. 127/. Таким чином на даний час отримання ключів від будинку неповнолітнім ОСОБА_4 залежить виключно від його бажання та його волі;

-на вирок Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.09.2014 року, згідно якого відповідача визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України та призначено відповідне покарання, та на постанову Ковельського міськрайонного суду від 27.06.2012 року, згідно якої відповідача звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 125 КК України /т. 3 а.с. 78-81, 84/.

Як зазначалось в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 та її представником, вказані докази подані ними для підтвердження обставин, що негативно характеризують особу відповідача. Однак, як вбачається з матеріалів справи, по місцю проживання відповідач характеризується в цілому позитивно /т. 1 а.с. 162, т. 2 а.с. 32/, виключно позитивно характеризується Ковельською громадською організацією підприємців малого та середнього бізнесу "Альтернатива" /т. 2 а.с. 131/, станом на 17.05.2016 року є особою, яка не має судимостей та з 02.06.2014 року притягується до кримінально відповідальності за ч. 1 ст. 164, ч. 4 ст. 358 КК України /т. 3 а.с. 42/. Таким чином негативні характеристики відповідача не можуть вважатись достатніми обставинами для позбавлення батьківських прав відповідача з наведених вище підстав.

Крім зазначених вище доказів, позивачі не надали суду інших переконливих доказів злісного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків щодо неповнолітнього сина.

Посилання позивачів на факти, які можна розцінювати як ухилення відповідача від виховання дитини, самі по собі не дають підстав для висновку щодо свідомого нехтування відповідачем своїх обов'язків.

Одностороння відмова неповнолітнього ОСОБА_4 від спілкування з батьком ОСОБА_3 та невизнання його належним батьком, не може бути підставою для позбавлення останнього батьківських прав, оскільки така відмова дитини від батьківського піклування та виховання законом не передбачена.

В той же час відповідач надав ряд доказів, які підтверджують його бажання брати участь у вихованні дитини та які спростовують доводи позивачів про його свідоме, умисне нехтування своїми батьківськими обов'язками.

Зокрема такі доводи відповідача підтверджуються:

-витягами з мережі Інтернет, з яких вбачається, що відповідач цікавиться друзями сина (колом його оточення) та його життям через мережу Інтернет /т. 1 а.с. 122-133, т. 2 а.с. 51-59/;

-повідомленням дирекції школи № 7 м. Ковеля, згідно якого в січні 2016 року ОСОБА_3 звертався до психолога школи за консультацією з питання налагодження стосунків з його сином /т. 1 а.с. 164/;

-копією заяви ОСОБА_3 начальнику служби у справах дітей від 12.10.2011 року, в якій він вказує, що дружина - ОСОБА_1 обмежила його права на спілкування з сином /т. 1 а.с. 172/;

-актами обстеження житлових умов по АДРЕСА_1 від 14.01.2011 року, 04.02.2013 року, від 22.07.14 року, від 17.12.15 року, згідно яких в квартирі створено належні умови для проживання неповнолітнього ОСОБА_4, дитина має окрему умебльовану кімнату /т. 1 а.с. 177, 200, 203, т. 2 а.с. 14/;

-повідомленням виконавчого комітету Ковельської міської ради від 24.01.11 року, згідно якого ОСОБА_1 відмовилась від соціального супроводу дітей, що підтверджується /т. 1 а.с. 178/;

-відповідними процесуальними документами, згідно яких відповідач визнаний законним представником неповнолітнього потерпілого в кримінальних провадженнях /т. 1 а.с. 188-191/;

-письмовим зверненням ОСОБА_3 до ОСОБА_1 від 18.11.2013 року про обов'язкове повідомлення належним чином в разі необхідних матеріальних потреб на утримання сина, в тому числі про необхідність у забезпеченні харчуванням чи продуктами у натуральній формі, одягом, іншими речами /т. 1 а.с. 201/;

-довідкою від 15.07.2014 року, виданою Ковельською дитячо-юнацькою спортивною школою, згідно якої ОСОБА_4 займається в цій школі (відділення футболу) з 2008 року. В секцію привів батько, який постійно в розмовах з тренером та адміністрацією цікавиться справами сина /т. 1 а.с. 206/;

-рішенням виконавчого комітету Ковельської міської ради № 283 від 14.08.2014 року "Про вирішення спору щодо участі батька у виховані та проживанні неповнолітнього", відповідно до якого дозволено ОСОБА_3 приймати участь у вихованні малолітнього сина ОСОБА_3; дозволено ОСОБА_3 зустрічатись та спілкуватись з сином тричі на тиждень з правом ночівлі та проживання в цей період ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_1, при цьому обов'язково враховувати думку неповнолітнього і його безпосереднє погодження на зустрічі та проживання з батьком; зобов'язано ОСОБА_3 забезпечити відповідні умови для спілкування та проживання сина ОСОБА_4, враховуючи його індивідуальні та вікові особливості; зобов'язано ОСОБА_1 не налаштовувати неповнолітнього сина ОСОБА_4 проти батька та не перешкоджати їх спілкуванню /т. 1 а.с. 208/;

-довідкою загальноосвітньої школи І-ІІІ ступеня № 7 м. Ковеля від 17.09.2014 року, згідно якої батько ОСОБА_3 неодноразово приходив у школу і цікавився успішністю та поведінкою сина. До 2012 року був головою батьківського комітету /т. 1 а.с. 212/;

-висновком служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради від 06.11.2014 року щодо визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4, відповідно до якого саме ОСОБА_3 звертався з відповідною заявою щодо визначення місця проживання дитини /т. 1 а.с. 219-221/;

-повідомленнями лікувальних закладів, наданих ОСОБА_3 на його запити щодо стану здоров'я ОСОБА_4 /т. 1 а.с. 222-224/;

-повідомленням виконавчого комітету Ковельської міської ради ОСОБА_3 від 12.01.15 року, відповідно до якого ОСОБА_4 та його мати - ОСОБА_1 відмовились від продуктів харчування та непродовольчих товарів, наданих ОСОБА_3 /т. 1 а.с. 225-230/;

-листом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про повідомлення останньою про необхідні матеріальні потреби сина, в тому числі, у разі виникнення потреби у проживанні сина разом з батьком, необхідній додатковій участі батька у вихованні, інших потреб дитини /т. 1 а.с. 231/;

-зверненням ОСОБА_3 від 04.05.16 року до дирекції школи з проханням вручити подарунок синові з участю соціального педагога, практичного психолога та батька. Отримати подарунок син відмовився /т. 3 а.с. 48-54/;

-іншими письмовими доказами, наявними серед матеріалів справи, які свідчать про намагання ОСОБА_3 виконувати свої батьківські обов'язки щодо неповнолітнього сина /т. 2, т. 3/.

З огляду на наведені письмові докази, суд, враховуючи характер поведінки відповідача та його ставлення до дитини, констатує, що обмежене спілкування відповідача з дитиною не з його вини не можна розцінювати як свідоме ухилення від виконання батьківського обов'язку по вихованню дитини і як підставу для позбавлення батьківських прав.

Разом з тим суд не приймає до уваги показання свідка ОСОБА_10, оскільки даний свідок є дочкою позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3, після розірвання шлюбу та виникнення конфлікту між ними тривалий час проживає разом з останнім, в судовому засіданні підтвердила, що мала конфлікти з матір'ю, а тому, на переконання суду, має суб'єктивне сприйняття обставин справи та не може об'єктивно підтверджувати ці обставини. За таких обставин суд вважає за необхідне відхилити як доказ показання даного свідка.

Крім цього, позивачі покликались як на підставу свого позову на висновок Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради від 01.12.2015 року, яким визнано за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_4 /т. 1 а.с. 13-15/.

Згідно вимог ч. 6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд критично оцінює зазначений вище висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, не погоджуючись з ним, оскільки цей висновок є передчасним, без належного з'ясування причин та умов невиконання відповідачем батьківських обов'язків, є недостатньо обґрунтованим, з нього не вбачається свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивних наслідків для самої дитини при позбавленні її батьківського піклування.

Крім цього, висновком Служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради від 10.02.2015 року визнано недоцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_3 щодо його неповнолітнього сина ОСОБА_4 /т. 1 а.с. 16/.

Зважаючи на дату прийняття цього висновку (10.02.2015 року) та дату прийняття висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав (01.12.2015 року), суд не може погодитись з тим, що менше як за десять місяців поведінка відповідача змінилась настільки, що почали існувати підстави для позбавлення його батьківських прав. В той же час зазначені вище письмові докази свідчать про те, що саме в цей період відповідач найактивніше почав змінювати свою поведінку щодо дитини та вживати заходів щодо врегулювання ситуації, яка склалась.

Згідно зі ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, недоторканності свого житла і таємниці своєї кореспонденції. Не допускається втручання державної влади у здійснення цього права, крім випадків, коли це втручання передбачене законом і необхідне у демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, громадського спокою або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинам, для охорони здоров'я чи моральності або для захисту прав і свобод інших осіб.

Підтверджуючи свої висновки щодо невідповідності висновку органу опіки та піклування інтересам дитини та щодо безпідставності позовних вимог, суд застосовує позицію Європейського суду з прав людини, викладену у Рішенні у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року (18 березня 2009 року набуло статус остаточного),де суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (Рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення.

Крім цього, з пояснень позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 вбачається, що між ними через майнові спори мають місце особисті неприязні стосунки, які знайшли своє вираження у перешкоджанні батьку бачитися з дитиною та приймати участь у його вихованні.

При цьому суд звертає увагу на те, що думка неповнолітнього ОСОБА_4 з цього приводу є також суб'єктивною, оскільки останній тривалий час проживає з мамою ОСОБА_1 та в судовому засіданні визнав, що стосунки з батьком погіршились з часу виникнення майнових спорів між батьками.

Серед матеріалів справи також відсутні докази того, що відповідач перебуває на обліку щодо захворювання на алкоголізм чи наркоманію, або своєю поведінкою негативно впливає на виховання сина.

В матеріалах справи відсутні й відомості щодо звернень позивачів про проведення профілактичної роботи з батьком дитини. Матеріали справи не містять даних про застосування до відповідача превентивних заходів впливу, у зв'язку з невиконанням ним своїх батьківських обов`язків (попередження з боку органів опіки та піклування, притягнення до адміністративної відповідальності, тощо). До відповідача раніше не застосовувались заходи попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини.

Позивачі не довели та не надали суду доказів того, в чому саме полягає захист інтересів неповнолітнього ОСОБА_4 шляхом позбавлення його батька по відношенню до нього батьківських прав.

Та обставина, що відповідач в майбутньому може мати будь-які претензії до свого сина ОСОБА_4 щодо довічного утримання, як про це зазначалось в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1, належними доказами не підтверджена та є лише припущеннями позивача. В той же час суд не наділений повноваженнями вживати заходів щодо можливого порушення прав особи в майбутньому.

Як випливає з вказаного вище рішення Європейського суду з прав людини в справі "Савіни проти України", при вирішенні прав про позбавлення батьківських прав має бути встановлено відсутність поважних причин невиконання батьками батьківських обов'язків, які б виправдовували позбавлення батьківських прав.

Проаналізувавши всі надані докази по справі у їх сукупності, виходячи із конкретних обставин даної справи, суд дійшов до висновку про те, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов'язками відповідачем та про недоведеність позивачами достатніх підстав для застосування до відповідача такого суворого заходу як позбавлення батьківських прав.

На глибоке переконання суду, позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 не буде відповідати меті такого заходу - захисту інтересів дитини та стимулювання батька щодо належного виконання своїх обов'язків.

Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що позивачами, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які вони покликались як на підставу своїх вимог, в той час коли заперечення відповідача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні.

Виходячи з того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для самої дитини (ст. 166 СК України), а також те, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, суд, враховуючи встановлені обставини, характер поведінки відповідача і його небайдужість до дитини, фактичну неможливість спілкуватися з дитиною через суб'єктивне небажання останньої, приймає рішення про відмову в задоволенні позову, а відповідачу вказує про необхідність змінити ставлення до участі у вихованні дитини.

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

На думку суду, таке вирішення спору надасть можливість відповідачу усунути його негативні наслідки у взаємовідносинах з сином та буде дійсно сприяти захисту інтересів дитини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивачів понесені ними судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 14, 60, 61, 88, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, на підставі ст. 129 Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст. ст. 19, 150, 151, 164, 180 СК України, ст.ст. 12, 15Закону України "Про охорону дитинства", ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову неповнолітнього ОСОБА_4 та ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 до ОСОБА_3, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні неповнолітнього позивача ОСОБА_4 - Служби у справах дітей Ковельської міської ради Волинської області, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Ковельський міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні при його оголошенні - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено та підписано 29 липня 2016 року.

Головуючий П. Ю. Бойчук