УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., ЛеванчукаА.О., Нагорняка В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Михайловська Аліса Анатоліївна, про визнання недійсним заповіту за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 15 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати, ОСОБА_7, після смерті якої залишився заповіт від 29 жовтня 2003 року, відповідно до якого до нього переходить право власності на автомобіль марки ВАЗ 2103, а його братові, відповідачу, все інше майно. Заповіт був посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу МихайловськоюА.А. Вважає даний заповіт недійсним, оскільки на час складання заповіту матері виповнилося 69 років, вона вже періодично страждала на розлади психічного здоров'я, що виражалося у несприйнятті дійсності подій, погіршенні пам'яті, плутанні осіб та образів. Указував на те, що з 2005 року мати постійно перебувала під наглядом лікаря-психіатра з приводу органічного розладу особистості та поведінки внаслідок ураження головного мозку, що підтверджується довідкою КП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер». Вважає, що на день складання заповіту його мати не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, і просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, посвідчений 29 жовтня 2003 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Михайловською А.А. та зареєстрований в реєстрі за №4846.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 15 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено у повному обсязі.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 15 жовтня 2015 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Пленум Верховного суду України, роз'яснюючи судам порядок застосування вказаної підстави для вирішення позову, зазначив, що для визначення наявності стану, при якому особа не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи ухвалами суду першої інстанції від 11 лютого 2014 року, від 20 травня 2014 року та від 27 січня 2015 року призначалися посмертні судово-психіатричні експертизи (а.с. 82, 119, 200).

Так, відповідно до висновку посмертної амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 4 червня 2014 року, проведеної експертною комісією КП «Черкаська обласна психіатрична лікарня» встановлено, що на момент укладання заповіту, тобто 29 жовтня 2003 року, ОСОБА_7, будь-якого тимчасового розладу психічної діяльності або хронічного стійкого психічного розладу не виявляла і була здатна усвідомлювати свої дії та керувати ними. Наявні у ОСОБА_5 помірно виражені, компенсовані акцентуйовані риси характеру тривожно-помислового типу, як варіант психічної норми - не впливали жодним хворобливим чином на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними станом на 29 жовтня 2003 року (а.с. 121-130).

Згідно із висновком повторної комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи від 30 квітня 2015 року, проведеної експертною комісією КП «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня», встановлено, що ОСОБА_7 на момент складення заповіту, 29 жовтня 2003 року, будь-якими психічними захворюваннями не страждала і по своєму психічному стану в той проміжок часу могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Тобто проведеними у експертизами не зроблено висновку про те, що у момент вчинення заповіту 29 жовтня 2003 року ОСОБА_7 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі доказів, наданих сторонами й належним чином оцінених судом (ст. 212 ЦПК України), дійшов вірного висновку про те, що доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 в момент підписання спірного заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, позивачем не надано.

Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій безпідставно відхилили його клопотання про призначення повторної посмертної експертизи не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Так, суди попередніх інстанцій, відмовляючи позивачу у задоволенні його клопотань про призначення повторної експертизи, урахували те, що у справі проведено дві експертизи, які підтверджують стан заповідачки, необхідності призначення ще одної експертизи з аналогічного питання по якому є відповідні висновки експертних установ не вбачається.

Інші доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

А.О.Леванчук

В.А.Нагорняк