справа №176/1788/16-ц
провадження №2/176/1179/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2016 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Волчек Н.Ю.,

за участі секретаря Ханіної М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Жовті Води цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" з третіми особами ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист прав споживача та визнання пунктів кредитного договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

07 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 18 лютого 2008 року між ним та ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» було укладено договір про іпотечний кредит №DNJ0GI0, згідно якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 114000,00 грн. на строк до 18.11.2014 року під 15% річних. Того ж дня у якості забезпечення зобов'язань за вказаним договором між банком та ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені договори поруки. 14 серпня 2008 року була укладена додаткова угода, якою була змінена валюта кредитування і позивач повинен був повернути банку до 18.11.2014 року суму у розмірі 23510,88 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості, а також щомісячну винагороду за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів. Вважає, що п. 4.2 та п. 5.3 додаткової угоди не відповідають вимогам закону і підлягають визнанню їх недійсними, оскільки він вимушений сплачувати додаткові суми за обслуговування кредиту згідно п.4.2. Крім того, зазначений в п.5.3 штраф в розмірі 5% від суми позову не відповідає вимогам ст.549 ЦК України, яка встановила, що штраф обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Просив визнати недійсними зазначені пункти 4.2 і 5.3 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №DNJ0GI0 від 18.02.2008 року, укладеного між ним та банком.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу без його участі. Також зазначив, що про своє порушене право дізнався на початку 2016 року після звернення до фахівця з права і отримання юридичної консультації і як наслідок складання цього позову для звернення до суду. Сам же він не міг дати даному договору відповідну оцінку. Просить поновити строк і задовольнити позов в повному обсязі.

Представник позивача в судове засідання також не з'явився, надав суду письмову заяву, в якій позов підтримав в повному обсязі і просить розглядати справу за його відсутності. Додатково зазначив, що позивач, який не має спеціальних знань і відповідного досвіду, не міг на момент укладання договору дати йому відповідну оцінку, тому звернувся до нього за правовою допомогою на початку 2016 року, внаслідок чого була складена дана позовна заява і подана до суду у липні 2016 року, а тому не безпідставно вважати, що строк позовної давності не був ним пропущений.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав суду письмові заперечення, в яких просив застосувати позовну давність, оскільки вважає, що строк позовної давності почався 14.08.2008 року, тобто з моменту підписання спірної угоди і закінчився через три роки - 14.08.2011 року. Також вважає, що позов є необґрунтованим, оскільки договір укладений з дотриманням всіх вимог чинного законодавства, відповідає волевиявленню сторін, виконується позивачем протягом тривалого часу, його підписи на кожній сторінці договору свідчать про ознайомлення з ним в повному обсязі. Просив в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та письмові пояснення сторін, суд вважає встановленими наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до копії договору про іпотечний кредит №DNJ0GI0 від 18.02.2008 року, укладеного між позивачем та банком, останній зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в розмірі 114000,00 грн. під 15% річних (а.с.4-7).

Згодом 14.08.2008 року в між сторонами була укладена додаткова угода до вказаного договору, відповідно до якої банк зобов'язався надати кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок №_4269 на строк з 14.08.2008 року по 18.11.2014 року включно, у вигляді строкового кредиту у розмірі 23510,88 доларів США на придбання нерухомості під 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с.8-11).

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 додаткової угоди для виконання зобов'язань за даним договором банк резервує ресурси у розмірах, зазначених у графіку погашення Кредиту і надає позичальнику право на їх використання. За надане право позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів в розмірі, зазначеному у статті 8.1 договору.

Згідно до зазначеного пункту 8.1 винагорода за резервування ресурсів складає 3% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Також вказаною угодою передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову (п.5.3).

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України від 12 липня 2001 р. № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України від 12 травня 1991 р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговуван ня кредиту та плати за дострокове його погашення, є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Зазначений висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 р. у справі № 6-80цс13.

Оскільки у спірному договорі плата за виконання зобов'язань за цим договором, в тому числі обслуговування кредиту та за його дострокове погашення, визначена як резервування ресурсів, за що позивач сплачує банку винагороду, то такі умови є несправедливими, і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

При цьому суд не може погодитись з представником відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки позивач довідався про порушення свого права в день звернення за юридичною допомогою, а не в день підписання спірного договору.

Так, у відповідності до роз'яснень викладених в п. 28 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсним обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - з дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На переконання суду, позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки лише на початку 2016 йому стало відомо, що підставою вважати, що його права порушені є саме п.п. 4.1 та 4.2, які в порушення п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», встановлюють додаткову винагороду на користь банку за резервування ресурсів.

При цьому, необхідно звернути увагу й на те, що в даному випадку слід прийняти до уваги складність правовідносин між сторонами, що є наслідком нечесної підприємницької діяльності з боку відповідача, а тому держава повинна забезпечити особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін цивільно-правових відносин, шляхом застосування визначених особливостей правовідносин у сфері споживчого кредитування.

Винагорода за резервування ресурсів (п. 4.2) на власний розсуд кредитора фактично підмінила графік платежів та звела нанівець його значення як істотної, обов'язкової та необхідної умови договору.

Сам факт виконання позивачем протягом тривалого часу умов договору не свідчить про його згоду на запропоновані зміни в умовах договору. Представник позивача зазначав, що позивач не знав, що банк нараховує йому заборгованість за резервування ресурсів, чим порушує його права.

Аналіз вищевказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо сплати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Отже, підсумовуючи викладене, слід зазначити, що позовні вимоги в частині визнання недійсними п.п. 4.2 кредитного договору, укладеного між сторонами, є правомірними та підлягають задоволенню, а тому позов в цій частині слід задовольнити.

Разом з цим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині визнання недійсним п.5.3 спірного договору, оскільки, в силу ч.2 ст.551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, законом передбачена свобода договору щодо встановлення розміру неустойки, предметом якої є грошова сума. Також суд вважає, що даний пункт не містить у собі несправедливих умов, які б могли тягнути за собою визнання його недійсним.

Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, шляхом визнання недійсним п. 4.2 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №DNJ0GI0 від 18.02.2008 року, яка була укладена 14.08.2008 року між банком та ОСОБА_1 В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням розміру задоволення судом позовних вимог позивача та з огляду на те, що при зверненні до суду він був звільнений від сплати судового збору вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп. як за позовну вимогу немайнового характеру, подану в липні 2016 року.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" з третіми особами ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист прав споживача та визнання пунктів кредитного договору недійсним - задовольнити частково.

Визнати недійсним пункт 4.2 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит №DNJ0GI0 від 18.02.2008 року, яка була укладена 14.08.2008 року між публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_1.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави, судові витрати в сумі 551 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня ) 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області.

Суддя Жовтоводського міського суду Н.Ю. Волчек