АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7649/16 Справа № 188/845/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Курочкіна О. М. Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Варенко О.П., Калиновського А.Б.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року

по справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2016 року позивачі звернулись до суду з даним позовом до відповідача у якому заявлено вимоги про визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користуванняґ житлом (садибою), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності позивачам.

У обгрунтування заявлених позовних вимог зазначали, що відповідач зареєстрована за вищезазначеною адресою, однак, фактично понад рік не проживає. Позивачі неодноразово звертались до неї з проханням, знятись з реєстраційного обліку, оскільки, реєстрація місця проживання відповідачки за даною адресою ускладнює позивачам право користування своєю власністю і можливість отримання субсидій, однак, відповідачем не було задоволено зазначені вимоги.

Під час розгляду справи, у судовому засіданні представник позивачів зазначив, що на час розгляду справи відповідачка вже знялась з реєстрації за адресою АДРЕСА_1, а тому подав заяву про відмову від позовних вимог, не заперечуючи проти закриття справи, однак, надавши суду докази про повторне звернення до суду з аналогічними вимогами, а тому просив суд на підставі положень ст.89 ЦПК України стягнути з відповідачки судовий збір.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 вересня 2016 року закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в рівних долях, понесені ними судові витрати в розмірі 851.20 грн.

Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про її скасування та відмову у задоволенні стягнення судового збору.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали судді в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, позов подано до суду 14.07.2016 року, ухвалою від 03 серпня 2016 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено попереднє судове засідання на 11.08.2016 року. Крім того, судом було встановлено, що з реєстраційного обліку відповідач знялась вже після подачі позову - 23.08.2016 року (а.с.31).

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України, у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача.

Крім того, відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України суд, під час ухвалення рішення вирішує у тому числі і питання розподілу між сторонами судових витрат.

З урахуванням викладеного та встановлених судом першої інстанції обставин, які перевірені судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції, що судові витрати понесені стороною позивача за сплату судового збору, які підтверджені квитанцією на а.с. 1 у сумі 551,20 грн. підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Однак, оскільки судовий збір було сплачено саме ОСОБА_3, відповідно, понесені витрати підлягають стягненню з відповідача саме на його користь.

Що стосується стягнення витрат за надання правової допомоги, слід зазначити наступне.

Право на правову допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 12 ЦПК України. За приписами ст. 79, 84 ЦПК України, витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

З викладеного слідує, що на відміну від Господарського процесу витрати на правову допомогу у Цивільному процесі відшкодовуються не тільки у випадку надання такої допомоги адвокатом, а і у випадку якщо правову допомогу надавала особа яка є фахівцем у галузі права.

Згідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Крім того, ч.2. ст. 84 ЦПК України визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Визначення окремим процесуальним діям наведеним у вищевказаному Законі за які відшкодовуються витрати на правову допомогу у Цивільному процесі дав ВССУ у своїй постанові №10 від 17.10.14 р.

Відповідно до п.48 Постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно Рішення ВССУ від 15.10.14р. склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем не було надано ні суду першої, ні апеляційної інстанції договору про надання правової допомоги.

Матеріали справи не містять доказів, оформлених у встановленому законом порядку, розрахунку витрат на правову допомогу, яка визначена позивачами у розмірі 300 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції в частині присудження стягнення понесених судових витрат підлягає зміні, а апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалу суду першої інстанції в частині закриття провадження не оскаржено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 05 вересня 2016 року в частині присудження стягнення понесених судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати в розмірі 551,20 грн.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді О.П.Варенко

А.Б.Калиновський