У Х В А Л А

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч Ар Гарант» про визнання наказів та розпоряджень незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з травня 2011 року він працював на посаді контролера у виробництві чорних металів 5 розряду контролю якості металобрухту та інших матеріалів на дільниці зовнішньої прийомки відділу технічного контролю товариства з обмеженою відповідальністю «Ейч Ар Гарант» (далі - ТОВ «Ейч Ар Гарант»). Наказом від 12 лютого 2013 року весь штат працівників дільниці зовнішньої прийомки відділу технічного контролю був скорочений з 13 травня 2013 року. Від запропонованих йому вакансій на підприємстві він неодноразово відмовлявся у зв'язку з тим, що вони його не влаштовували і через те, що він вважав, що скорочення штату на підприємстві фактично не відбулось.

У зв'язку із тим, що профспілковий комітет не дав згоди на його звільнення на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, відповідач наказом від 21 червня 2013 року ввів до штатного розкладу дільницю зовнішньої прийомки відділу технічного контролю у складі трьох одиниць, у тому числі й посаду контролера у виробництві чорних металів 5 розряду контролю якості металобрухту та інших металів, на якій він, позивач, продовжив працювати.

З березня 2013 року по жовтень 2014 року він за розпорядженнями начальника відділу технічного контролю перебував у вимушених простоях з оплатою 2/3 частин від заробітку, декілька разів за згодою виконував роботи тимчасово відсутніх працівників, проте від пропонованих йому вакансій на підприємстві відмовлявся. Наказом від 22 серпня 2014 року на зазначеній вище дільниці з 01 листопада 2014 року були введені зміни умов праці, зокрема доповнено його посадову інструкцію новим пунктом обов'язків.

31 жовтня 2014 року він був звільнений з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною суттєвих умов праці.

Посилаючись на те, що при скороченні чисельності штату працівників, направленні його у вимушений простій та при звільненні його з роботи відповідач порушив норми трудового законодавства, позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив визнати накази від 16 січня 2013 року, від 12 лютого 2013 року та від 19 лютого 2013 року незаконними, поновити його на роботі, визнати розпорядження про вимушений простій згідно переліку незаконними, стягнути з відповідача недоотриману заробітну плату за період простою у розмірі 24 391 грн. 27 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 10 тис. грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 15 вересня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на підприємстві відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, у тому числі й скорочення чисельності та штату працівників. Суд послався на те, що у зв'язку зі зменшенням обсягів виробництва позивача було направлено на іншу дільницю, змінено графік роботи та доповнено його посадові обов'язки, проте він відмовився від такої зміни, у зв'язку з чим правомірно був звільнений на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України.

Апеляційний суд погодився із мотивами та висновками районного суду, зазначивши при цьому також про те, що зміна істотних умов праці позивача була обумовлена змінами в організації виробництва та праці, викликаними економічною необхідністю раціонального використання праці.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з травня 2011 року ОСОБА_3 працював на посаді контролера у виробництві чорних металів 5 розряду контролю якості металобрухту та інших матеріалів на дільниці зовнішньої прийомки відділу технічного контролю ТОВ «ЕйчАр Гарант».

Наказом від 16 січня 2013 року до відділення технічного контролю була введена обтискна дільниця (26 штатних одиниць) та дільниця крупносортного прокату (4 штатні одиниці).

Наказом від 12 лютого 2013 року весь штат працівників дільниці зовнішньої прийомки відділу технічного контролю був скорочений з 13 травня 2013 року. Від запропонованих вакансій на підприємстві ОСОБА_3 неодноразово відмовлявся у зв'язку з тим, що вони його не влаштовували і через те, що він вважав, що скорочення штату на підприємстві фактично не відбулось.

Наказом від 21 червня 2013 року до штатного розкладу було введено дільницю зовнішньої прийомки відділу технічного контролю у складі трьох одиниць, у тому числі й посаду контролера у виробництві чорних металів п'ятого розряду контролю якості металобрухту та інших металів, на якій ОСОБА_3 продовжив працювати.

З березня 2013 року по жовтень 2014 року він за розпорядженнями начальника відділу технічного контролю перебував у вимушених простоях з оплатою 2/3 частин від заробітку, декілька разів за згодою виконував роботи тимчасово відсутніх працівників, проте від пропонованих йому вакансій на підприємстві відмовлявся.

Наказом від 22 серпня 2014 року його посадову інструкцію з 01 листопада 2014 року було доповнено новими обов'язками.

31 жовтня 2014 року він був звільнений з роботи на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку зі зміною суттєвих умов праці.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що при скороченні чисельності штату працівників, направленні його у вимушений простій та при звільненні його з роботи відповідач порушив норми трудового законодавства, оскільки скорочення штату працівників та істотної зміни умов праці не відбулося.

Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

Апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що на підприємстві відповідача відбулася зміна в організації виробництва і праці, оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не навів відповідних доказів, тобто ухвалив рішення на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України, а також не перевірив посилань позивача на те, що умови праці були істотно змінені лише трьом контролерам дільниці зовнішньої прийомки відділу технічного контролю та на те, що така зміна умов праці позивача була обумовлена відсутністю фінансування, а не зміною в організації виробництва.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів, не перевірив правильності й справедливості рішення суду першої інстанції.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Донецької області від 15 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська