У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Волинської області від 21 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що з 21 січня 1989 року по 14 вересня 2010 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

За час спільного подружнього життя сторони за спільні кошти придбали приміщення АДРЕСА_3, право приватної власності на яке зареєстроване за відповідачем; торговельний павільйон, який розташований на території ринку «Завокзальний» в АДРЕСА_4, який розташований на території МПП «Ринок» у м. Кузнецовську Рівненської області; автомобіль марки «Chrysler», 2001 року випуску, моделі «Grand Voyager», державний номерний знак НОМЕР_1, який зареєстрований на ім'я ОСОБА_3

Після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_4 залишив собі в користування приміщення АДРЕСА_3 в торговельному комплексі, яке розташоване по АДРЕСА_3; торговельний павільйон, який розташований на території ринку «Завокзальний» в м. Луцьку та автомобіль марки «Chrysler», 2001 року випуску, моделі «Grand Voyager», державний номерний знак НОМЕР_1.

У користуванні позивача залишився торговельний павільйон АДРЕСА_4. Оскільки такі умови поділу між сторонами не узгоджувались, тому просила визнати за нею право власності на Ѕ частини приміщення АДРЕСА_3, торговельний павільйон АДРЕСА_4 та стягнути з відповідача на її користь компенсацію за Ѕ частини автомобіля марки «Chrysler», 2001 року випуску, моделі «Grand Voyager», державний номерний знак НОМЕР_1.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що за час спільного проживання сторони за спільні кошти придбали автомобіль марки «Chrysler», 2001 року випуску, моделі «Grand Voyager», державний номерний знак НОМЕР_1, квартиру АДРЕСА_1, кухонний гарнітур МДФ польського виробництва, з фасадами та алюмінієвими вставками; витяжку кухонну «Ariston»; комплект вбудованої кухонної техніки (духова шафа та плита) фірми «Аміка» виробництва Польщі; комп'ютер фірми «Бенк» з монітором 17 дюймів; телевізор «Sony Bravo» LCD; м'яку шкіряну частину (диван-трійка, диван-двійка та крісло) польського виробництва; пральну машину «Wirpool», холодильник «Ariston», мікрохвильову піч; ліжко двухспальне дерев'яне; матрац українського виробництва; телевізор «Грюндік». Таким чином, просив визнати за собою право власності на автомобіль марки Chrysler, 2001 року випуску, моделі Grand Voyager, державний номерний знак НОМЕР_1, на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1. Інше перелічене майно просив виділити в натурі ОСОБА_3 та стягнути з неї на його користь Ѕ частини вартості зазначеного майна.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 квітня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на торговельний павільйон АДРЕСА_4. Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 суму грошової компенсації у розмірі 35 410 грн за Ѕ частини вартості автомобіля марки «Chrysler», 2001 року випуску, моделі «Grand Voyager», державний номерний знак НОМЕР_1. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 як частку в спільній сумісній власності.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль марки Chrysler, 2001 року випуску, моделі «Grand Voyager», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 70 820 грн.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя майно: кухонний гарнітур МДФ польського виробництва з фасадами та алюмінієвими вставками; витяжка кухонна «Ariston»; комплект вбудованої кухонної техніки (духова шафа та плита) фірми «Аміка» виробництва Польщі; комп'ютер фірми «Бенк» з монітором 17 дюймів; телевізор «Sony Bravo» LCD; м'яка шкіряна частина (диван - трійка, диван - двійка та крісло) польського виробництва, пральна машина «Wirpool», холодильник «Ariston», мікрохвильова піч; ліжко двохспальне дерев'яне; матрац українського виробництва; телевізор «Грюндік», вартість якого складає 14 100 грн та виділено зазначене майно ОСОБА_3; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію Ѕ частини даного майна в розмірі 7 050 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа в апеляційному порядку переглядалася судами неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 21 жовтня 2015 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 3 квітня 2014 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким первісний та зустрічний позови задоволено частково.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності за ОСОБА_3 на таке майно:

- матеріали та конструктивні елементи (металеві конструкції), з яких складається приміщення торговельного павільйону АДРЕСА_4, вартістю 78 400 грн;

- Ѕ частини квартири по АДРЕСА_1, вартістю 220 тис. грн;

- Ѕ частини приміщення АДРЕСА_3 в торговельному комплексі, яке розташоване по вул. Карпенка-Карого, 1-Д у м. Луцьку, вартістю 249 тис. грн, а всього на суму 547 400 грн.

У порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_4 право власності на таке майно:

- автомобіль марки «Chrysler», 2001 року випуску, моделі «Grand Voyager», державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 70 820 грн;

- холодильник «Ariston» вартістю 1 300 грн, комплект вбудованої кухонної техніки (духова шафа та плита) фірми «Аміка» виробництва Польщі вартістю 2 тис. грн, витяжку кухонну «Ariston» - 500 грн; матрац українського виробництва - 1 300 грн, ліжко двоспальне дерев'яне - 400 грн; телевізор «Sony Bravo» LCD - 1 500 грн, кухонний гарнітур МДФ польського виробництва з фасадами та алюмінієвими вставками вартістю 3 тис. грн; комп'ютер фірми «Бенк» з монітором 17 дюймів - 600 грн; м'яку шкіряну частину (диван - трійка, диван - двійка та крісло) польського виробництва - 3 тис. грн, пральну машину «Wirpool» - 300 грн, телевізор «Грюндік» - 200 грн, всього на суму 14 100 грн;

- Ѕ частини приміщення АДРЕСА_3, вартістю 249 тис. грн;

- Ѕ частини квартири по АДРЕСА_1 вартістю 220 тис. грн; а всього майна на суму 553 820 грн.

У решті позовних вимог за первісним та зустрічним позовами відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги сторін, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу за правилами глави 8 СК України, а також вважав, що таким розподілом не порушуються майнові права сторін. Зокрема, суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на торговельний павільйон АДРЕСА_4, розташований на території МПП «Ринок» у м. Кузнецовську Рівненської області, визнання за ОСОБА_5 права власності на автомобіль марки «Chrysler», 2001 року випуску, моделі Grand Voyager, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 70 820,00 грн та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 35 410 грн грошової компенсації за Ѕ частки вартості автомобіля. Також суд визнав спільною сумісною власністю подружжя придбані ними меблі та побутову техніку загальною вартістю 14 100 грн й виділив їх ОСОБА_6 зі стягненням з неї на користь ОСОБА_5 Ѕ частки від вказаної суми. Встановивши, що в період шлюбу сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1, суд першої інстанції задовольнив вимоги зустрічного позову та визнав за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини вказаної квартири, як частку в спільній сумісній власності.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовів, виходив із факту використання частини спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_4 у підприємницькій діяльності та доведеністю підстав для визнання даного майна спільним сумісним майном подружжя. Приміщення АДРЕСА_3 у торговому комплексі (літ. А-2) та торговельний павільйон у м. Кузнецовську хоча і придбано ОСОБА_4 як фізичною особою-підприємцем, однак у суді установлено, що вказане майно набуто під час шлюбу за спільні кошти подружжя, в тому числі, за кошти, позичені ним і повернуті зі спільних коштів із сімейного бюджету, тому це майно належить до спільної сумісної власності подружжя і, відповідно, підлягає поділу за нормами СК України. Оскільки жодна із сторін не заявляла клопотання про призначення експертизи щодо розподілу квартири в натурі, не внесла на депозит суду відповідну грошову суму та, враховуючи норми ст. 71 СК України щодо неподільних об'єктів, соціальну значимість для кожної із сторін даного майна та їх вартість, апеляційний суд дійшов висновку про визнання за сторонами права власності на 1/2 частини трикімнатної квартири, приміщення в торговому комплексі. Враховуючи, що квартира перебуватиме у спільній частковій власності обох сторін, апеляційний суд вважав за можливе виділити меблі та побутову техніку, що знаходяться у квартирі, відповідачу за первісним позовом та позивачу за зустрічним позовом ОСОБА_4, оскільки саме він включив дані предмети до спільного майна подружжя, тоді як ОСОБА_3 не ставила питання про їх поділ. Зазначений варіант поділу спільного майна подружжя найбільш наближений до рівності часток за вартістю майна і відповідає нормам закону.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов'язки подружжя визначає СК України.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу).

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. п. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Судами установлено, що з 21 січня 1989 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 14 вересня 2010 року. Згідно із свідоцтвом про право власності від 12 січня 2005 року, виданим на підставі рішення виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області від 29 грудня 2004 року № 498, за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на приміщення АДРЕСА_3, загальною площею 22,4 кв. м у торговельному комплексі (літер А-2) у АДРЕСА_4, яке розташоване на території МПП «Ринок» в м. Кузнецовську Рівненської області, від 1 серпня 2008 року, від 4 січня та від 1 квітня 2011 року, які укладені між МПП «Ринок» та ОСОБА_4, убачається, що останньому надано на території ринку торгове місце АДРЕСА_4 для організації та проведення торговельної діяльності.

Також встановлено, що в період шлюбу сторони придбали автомобіль марки «Chrysler», 2001 року випуску, моделі «Grand Voyager», державний номерний знак НОМЕР_1, право власності на даний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3, а також меблі та побутову техніку. Трикімнатна квартира АДРЕСА_1 придбана під час перебування в шлюбі згідно з договором купівлі-продажу від 5 вересня 2002 року, право власності зареєстроване за ОСОБА_3

Вирішуючи спір між сторонами, апеляційний суд дійшов висновку про рівність часток подружжя у спільному майні, а тому визнав за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини квартири та приміщення АДРЕСА_3 у торговому комплексі, матеріали та конструктивні елементи торговельного павільйону АДРЕСА_4, а за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частини квартири та приміщення АДРЕСА_3 у торговельному комплексі, автомобіль та меблі і побутову техніку.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України.

Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Установивши у справі факт оформлення ОСОБА_4 права власності на приміщення АДРЕСА_3 у торговому комплексі (літ. - А-2) та торговельний павільйон у м. Кузнецовську та використання їх у діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції безпідставно своїм рішенням змінив правовий режим спірного майна приватного підприємства.

При цьому суд не врахував, у такому випадку у іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Системний аналіз статей 57, 60, 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (ч. 2 ст. 364 ЦК України). При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109цс15, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Приміщення АДРЕСА_3 у торговому комплексі, матеріали та конструктивні елементи торговельного павільйону АДРЕСА_4 при поділі між подружжям має включатись до спільної майнової маси і враховуватись при поділі. Проте, визнання за кожним із подружжя права власності по 1/2 частки на майно, яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем, суперечить зазначеним нормам матеріального права та порушає права підприємця й унеможливлює здійснення ним своєї підприємницької діяльності.

Оскільки судове рішення суду апеляційної інстанції у частині поділу приміщення АДРЕСА_3 у торговому комплексі і матеріалів та конструктивних елементів торговельного павільйону АДРЕСА_4 підлягає скасуванню, тому у іншій частині судове рішення також підлягає скасуванню, оскільки поділу підлягає усе майно подружжя і частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 21 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик