Апеляційний суд Житомирської області
Справа №291/1785/14-ц Головуючий у 1-й інст. Грек М. М.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Заполовського В.Й., Кочетова Л.Г.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на спадкове майно

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 Просила: встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 1990 року до його смерті; визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача і його представника 6 965 грн. компенсації за даний будинок; визнати за нею право власності на земельну частку (пай) розміром 4,30 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває в колективній власності КСП «ім.Л.Українки» с.Трубіївка, Вербівської сільської ради, Ружинського району Житомирської області. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 1990 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу в будинку АДРЕСА_2 з ОСОБА_3. Була пов'язана з ним спільним побутом та вела господарство разом. Спільних дітей немає. Встановлення факту необхідно для оформлення спадщини, що відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, після смерті співмешканця.

Рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, вважає, що суду надала достатньо доказів на підтвердження факту спільного проживання її з ОСОБА_3 однією сім'єю. Дані обставини підтверджуються показами свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 тощо. Вона зі своїми дітьми поховала співмешканця та доглядає за його могилою. Родина спадкодавця на похоронах не була, хоча про його смерть вона повідомила Вербівську сільську раду.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів цивільної справи №291/329/13-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Попільнянської державної нотаріальної контори про визнання права власності на спадкове майно вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року у місті Вишгороді Київської області (а.с.136 т.1 цивільної справи №291/329/13-ц).

Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За таких обставин до складу спадщини, що відкрилася внаслідок смерті ОСОБА_3, ввійшли, у тому числі, житловий будинок АДРЕСА_1 та земельна частка (пай) розміром 4,30 га в умовних кадастрових гектарах, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває в колективній власності КСП «ім.Л.Українки» с.Трубіївка, Вербівської сільської ради, Ружинського району Житомирської області, які свого часу успадкував ОСОБА_3 після смерті своєї матерії - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року, та після смерті свого рідного брата - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року, оскільки фактично вступав у володіння спадковим майном, що залишалося після смерті матері та брата, при цьому спадкових прав не оформлював (матеріали цивільної справи №291/329/13-ц).

У матеріалах справи відсутні докази того, що за життя ОСОБА_3 залишив особисте розпорядження на випадок своєї смерті, тобто заповіт.

Враховуючи дану обставину, спадкування має здійснюється за законом.

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Після смерті ОСОБА_3 із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 звернулася до Ружинської державної нотаріальної контори 05 листопада 2008 року (а.с.134 т.1 цивільної справи №291/329/13-ц).

Позивач намагається довести право на спадкування за законом за четвертою чергою, оскільки згідно з ч.1 ст.1264 ЦК України в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживають зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Відповідач ОСОБА_2, яка доводиться спадкодавцю двоюрідною сестрою, та може бути закликана до спадкування за законом за п'ятою чергою на підставі ч.1 ст.1265 ЦК України, категорично заперечила ту обставину, що її двоюрідний брат за життя був пов'язаний з позивачем спільним побутом.

За змістом ст.ст.10,11,60,212 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про право на спадкування осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного кодексу України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом.

Як убачається з свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого відділом ЗАГС виконкому Вишгородської міської ради, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 припинено 25 жовтня 1989 року (а.с.11 т.1).

Із змісту довідки №34, виданої Вербівською сільською радою на підставі погосподарської книги за 1974-1979 роки, вбачається, що ОСОБА_3 вибув з с. Трубіївка Ружинського району Житомирської області до м. Вишгорода у 1978 році (а.с.82.т.1).

З 1982 року перебував на військовому обліку в Вишгородському РВК (а.с.123 т.1).

Відповідно до змісту листа начальника Вишгородського РВ ГУМВС України в Київській області від 28 квітня 2009 року №1164 - ОСОБА_3 був зареєстрований в кімнаті АДРЕСА_3, до 07 червня 1990 року (а.с.73 т.1).

У акті обстеження матеріально-побутових умов проживання від 31 жовтня 2008 року, складеного за підписом депутата Вишгородської міської ради, вказано, що позивач була у цивільному шлюбі з ОСОБА_3, який разом із нею проживав у АДРЕСА_2 та вів спільне господарство з 1997 по 2008 рік (а.с.10 т.1).

Однак, акт складено після смерті спадкодавця та його зміст не підтверджується будь-якими іншими письмовими доказами, що є в матеріалах справи. Наприклад, відсутня довідка житлової організації про спільне проживання, яка була б складена за час життя спадкодавця; відсутня інформація про реєстрацію ОСОБА_3 після 07 червня 1990 року до дня його смерті; відсутня переписка, з якої було б видно, що особи вважали себе чоловіком та жінкою і турбувалися одне про одне; відсутні докази спільного придбання майна, тобто наявності спільного бюджету (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності) тощо. За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи документальних підтверджень обставини проживання позивача із спадкодавцем однією сім'єю є обґрунтованими, приймаючи до уваги також те, що ОСОБА_3 ніколи не був зареєстрованим за адресою проживання позивача, помер не у будинку позивача та до поховання його тіло деякий час (з 07 по 21 травня 2008 року) перебувало у холодильній камері, що доводиться свідоцтвом про його смерть, а докази того, що позивач принаймні хоча б була занепокоєна зникненням ОСОБА_3, тобто докази її звернення до медичних установ та міліції з цього приводу, в матеріалах справи також відсутні. Окрім того, свого часу позивач разом із ОСОБА_3 могла працювати в одній житлово-експлуатаційній організації.

Дослідження нових доказів може провадиться апеляційною інстанцією, зокрема, у разі, якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об'єктивних причин не міг подати їх до суду; наявні інші поважні причини для неподання до суду першої інстанції доказів у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає тощо.

Апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку визнав участь позивача та її представника обов'язковою та попередив їх про наслідки невчинення процесуальних дій і перегляд рішення суду першої інстанції на підставі тих доказів, які є в матеріалах справи, але представник позивача в письмовій формі наполягла на перегляді без її участі і позивача та на підставі тих доказів, що є в матеріалах справи.

До суду апеляційної інстанції так і не були заявлені клопотання про витребування письмових доказів.

Доводи ж апеляційної скарги щодо показань свідків, які допитувалися судом першої інстанції, ґрунтуються на їх переоцінці, що для суду апеляційної інстанції є неприйнятним.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами ведення нею спільного господарства із ОСОБА_3, наявність спільного з ним бюджету, проведення спільних із ним витрат, придбання ними майна в інтересах сім'ї, підтверджуються матеріалами справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують. Самі по собі обставини поховання позивачем ОСОБА_3 та догляд за його могилою, якщо і мають місце (жодного письмового доказу з цього приводу в матеріалах справи також немає), не є достатніми для задоволення даного позову. Права позивача можуть бути захищені шляхом пред'явлення позову про відшкодування понесених нею витрат.

Оскільки не доведено обставин спільного проживання позивача зі спадкодавцем та ведення з ним спільного побуту, наявності взаємних прав та обов'язків, то відсутні підстави вважати стосунки позивача з ОСОБА_3 сімейними, а тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у встановленні факту проживання позивача із ОСОБА_3 однією сім'єю з 1990 року до дня його смерті.

Вимоги про визнання права власності на спадкове майно є похідними від встановлення відповідного факту, а тому також не можуть бути задоволенні.

Окрім того, стягнення з представника відповідача 6 965 грн. компенсації за будинок є безпідставним також тому, що може бути здійснено з відповідача.

Однак, у мотивувальній частині рішення суд першої інстанції помилково послався на норми ст.74 СК України. Дана стаття на спірні правовідносини не поширюється.

Також суд першої інстанції зайво послався на положення п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України. Позовна заява не містить вимоги про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами та суд уповноважений розглядати справи в межах заявлених вимог.

Відповідно до ст.309 ЦПК України та на підставі вищевикладеного, апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції та виключає з правового обґрунтування посилання на норми ст.74 СК України та п.1ч.1 ст.256 ЦПК України, залишаючи решту рішення без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Ружинського районного суду Житомирської області від 12 лютого 2016 року змінити, виключивши з правового обґрунтування посилання на норми статті 74 Сімейного кодексу України та пункту 1 частини 1 статті 256 Цивільного процесуального кодексу України.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча Судді: