Справа № 369/6075/15-ц
Провадження № 2/369/516/16
РІШЕННЯ

Іменем України

01.04.2016 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Дуплій Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації, -

в с т а н о в и в :

У червні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що за рішенням суду за нею та відповідачем було визнано право власності по 1/2 частині за кожним на автомобіль Skoda Octavia А5, державний номерний знак НОМЕР_1. Оскільки автомобіль є неподільним, тому вона має право на грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля.

Просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 96 541,86 грн.; судові витрати покласти на відповідача.

При розгляді справи позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги. Вимоги обґрунтовувала тим, що вартість автомобіля за судовою експертизою становить 233 490,44 грн. Оскільки відповідач зобовязаний їй сплатити грошову компенсацію, то право власності на її частину слід визнати за відповідачем.

Остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь грошову компенсацію в розмірі 116 740,22 грн.; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину автомобіля Skoda Octavia А5, державний номерний знак НОМЕР_1.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що в даний час автомобіль перебуває у володінні позивача. Після сплати компенсації вона поверне автомобіль відповідачу. Сама користуватись ним не має можливості, бо не вміє керувати транспортними засобами. Відповідач має змогу сплатити їй компенсацію, бо має на праві власності земельну ділянку, яку слід продати та розрахуватись з нею за автомобіль. Просили суд задоволити позов в повному обсязі.

У судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечували. Суду пояснили, що даний спір вже був вирішений між сторонами при поділі майна. Позивачка навмисно забрала автомобіль та не дає користуватись ним відповідачу. Відповідач не має можливості сплатити компенсацію, оскільки отримує незначну пенсію, стягнення коштів вплине на його майновий стан, тому заперечує щодо позовних вимог. Дійсно він має право власності на земельну ділянку, але це його особисте майно, яким він має право розпорядитись на власний розсуд.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом при розгляді справи встановлено, що 20 вересня 1980 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 19 травня 2015 року за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 визнано право власності по ? частині за кожним на автомобіль Skoda Octavia А5, державний номерний знак НОМЕР_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17 лютого 2016 року рішення апеляційного суду залишено без змін.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи від 07 грудня 2015 року №18354/15-54 ринкова вартість автомобіля Skoda Octavia А5, державний номерний знак НОМЕР_1, складає 233 490,44 грн.

Відповідно до ч. 1 ст.355 та ч.1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно положень ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч.1-2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Положеннями ст. 364 ЦК України передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обов'язок згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Такої правової позиції притримується Верховний Суду України (постанова від 19 лютого 2014 року справа №6-4ц14), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (рішення від 2 жовтня 2013 року).

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 склались неприязні стосунки, автомобіль перебуває у позивача, користуватись автомобілем відповідач не має можливості.

Суд критично оцінює пояснення позивача, що відповідач має у власності земельну ділянку, яку він зможе продати та з нею розрахуватись. Суду не надано належних та допустимих доказів, зважаючи на розяснення учасникам їх прав та обовязків щодо подання доказів, їх порядку, що це за ділянка, її площа, цільове призначення, наявність чи відсутність забудови на ділянці, яким чином використовується дана ділянка відповідачем, тощо. Крім того, відповідно до ст.41 Конституції України, ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що він не працює та отримує невелику пенсію, інших джерел доходу немає і не спроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за частку в майні у зв'язку зі скрутним матеріальним становищем.

При вирішенні спору суд враховує, що правовий режим спільної часткової власності має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Таке враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників.

Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд України при розгляді справ № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року та 6-2915цс15 від 13 січня 2016 року, предметом яких був спір про стягнення компенсації (ст.364 ЦК) за частку у спільному майні. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

У силу приписів статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

З огляду на те, що позивач не надав суду жодного доказу про неможливість користування спільно автомобілем, наявність достатнього доходу для сплати компенсації, перебування автомобіля у позивача та ненадання доступу до нього відповідачу, враховуючи, що реалізація цього права порушить права відповідача як іншого співвласника, який не має змоги сплатити грошову компенсацію, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову і стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні.

Відповідно до ч.1 та п.4 ч.3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати, пов'язані проведенням судових експертиз.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, тому підстави для покладення судових витрати на відповідача відсутні.

Керуючись ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич