Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Головуючого судді Собіни І.М.

Суддів: Максимчук З.М., Оніпко О.В.

Секретар судових засідань Вох В.С.

З участю представника ПАТ КБ „Приватбанк",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне цивільну справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" на рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

В липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк (далі ПАТ КБ) „Приватбанк" звернулось до суду із вказаними позовними вимогами.

Рішенням Володимирецького районного суду від 02 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" заборгованість по кредитному договору в сумі 4814,68гривень, по відсотках 7,46гривень, частково стягнуто понесені позивачем судові витрати в розмірі 487,20гривень, а всього стягнуто 5309,34гривень.

У поданій апеляційній скарзі представник ПАТ КБ „Приватбанк" не погоджуючись із рішенням суду в частині незадоволених позовних вимог вказував, на його необґрунтованість, ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Доводив, що відмовляючи частково у позові в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 114953,11гривні, суд першої інстанції безпідставно посилався на умови додаткової угоди № 1 від 29 березня 2013 року та ст. ст. 256-258, 261 ЦК України.

Зазначав, що згідно умов п. 1.5.3 додаткової угоди № 1 від 29 березня 2013 року до кредитного договору від 15 серпня 2007 року, позичальник сплачує пеню у розмірі 1,14% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. А відповідно до п. 1.3 додаткової угоди - графік погашення кредиту був викладений у новій редакції, та відповідно обумовлював погашення кредиту кожного місяця рівними платежами.

Терміном повернення кредиту у повному обсязі є дата 24 квітня 2016 року, та оскільки платежі повинні були сплачуватися щомісячно, а відповідно до п. 1.5.2 додаткової угоди - вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, який слідує за днем повернення кредиту (32-й день) вважається простроченою, а тому вважає, що банк правомірно нарахував та продовжує нараховувати пеню за прострочення платежів та несвоєчасне повернення кредитних коштів.

Застосовуючи позовну давність в один рік щодо стягнення пені, суд неправомірно та безпідставно відмовив у стягненні пені у повному розмірі, так як повинен був стягнути пеню за один рік, який передує моменту звернення позивача із позовом до суду, тобто за період з 19 липня 2014 року по 19 липня 2015 року, оскільки датою звернення до суду є 20 липня 2015 року.

Посилаючись на ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, умов кредитного договору та додаткової угоди до нього просив оскаржуване рішення в частині незадоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з відповідача на їх користь пені у повному обсязі та покласти на відповідача судові витрати.

В запереченні на апеляційну скаргу представник відповідача просив оскаржуване рішення скасувати, позов банку до ОСОБА_2 залишити без розгляду, а провадження у справі закрити.

Колегія суддів заслухавши доповідача, доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі і з"вились в судове засідання, в межах апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах апеляційної скарги дійшла висновку про її задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що 16 серпня 2007 року між ПАТ КБ „Приватбанк" та ОСОБА_2 було укладено договір № ROCOAК10560034, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 36687,69гривень на термін до 15 серпня 2012 року.

У зв"язку з неналежним виконанням умов договору позичальником та збільшенням заборгованості за кредитом банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на заставне майно.

Рішенням Володимирецького районного суду від 22 грудня 2010 року позов ПАТ КБ „Приватбанк" було задоволено, звернуто стягнення заборгованості в розмірі 54021,46гривні, на легковий автомобіль „Деу - Ланос ТФ96И 2007 року випуску (а.с.39).

Оскільки, відповідач після ухвалення вказаного рішення продовжував не виконувати його, 29 березня 2013 року між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 16 серпня 2007 року.

За умовами додаткової угоди суму заборгованості в розмірі 113146,18гривень на час її підписання зменшено зокрема: відсотки до 55062,69гривень, комісію до 2054,40гривень, пеню до 56299,09гривень. Визначено дату остаточного погашення заборгованості 25 квітня 2016 року. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється згідно графіка.

Пунктом 1.5.3 додаткового договору передбачено, що у разі прострочення позичальником платежів визначених додатковою угодою, він зобов"язується сплатити банку пеню в розмірі 1,14% від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом за кожен день прострочення. При цьому відсотки та комісії за користування кредитом не нараховуються і не сплачуються (а.с.9).

Пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов"язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні вимог банку про стягнення 113146,18гривень штрафу, суд не врахував п. 1.1 додаткової угоди відповідно до якої суму заборгованості, що виникла в період з дати надання позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди (29 березня 2013 року) зменшено на 113146,18гривень, дату остаточного повернення заборгованості за договором визначено 25 квітня 2016 року.

Сторонами визначено новий графік погашення заборгованості, який є невід"ємною частиною додаткової угоди.

Пунктом 1.5 додаткової угоди передбачено, що відповідно до ст. ст. 212, 651 ЦК України у разі порушення позичальником будь-якого із зобов"язань, передбачених в графіку погашення кредиту, він сплачує банку штраф у сумі 113146,18гривень (а.с.9, 10).

На умови додаткової угоди позичальник погодився, погодився сплатити визначену сторонами суму штрафу в розмірі 113146,18гривень, підписав її, своїх зобов"язань не виконав, а тому апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги.

Виходячи з наведеного та керуючись ч. 1 ст. 88, ч. 1 ст. 303, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" задовольнити.

Рішення Володимирецького районного суду Рівненської області від 02 грудня 2015 року в частині відмови у стягненні штрафу/пені скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" 113146,18гривень штрафу/пені.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк „Приватбанк" 1197,68гривень судового збору.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено сторонами в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів починаючи з дня набрання ним законної сили.

Головуючий І.М.Собіна

Судді: З.М.Максимчук

О.В.Оніпко