АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/9229/15-ц Головуючий суддя І інстанції Труханович В. В.
Провадження № 22-ц/790/6064/16 Суддя доповідач Пилипчук Н.П.
Категорія: Спори про відшкодування шкоди завданої внаслідок вчинення злочину
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Гуцал Л.В., Трішкової І.Ю.,

при секретарі - Пролагаєвій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 13 липня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, ОСОБА_1, 3-тя особа: ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 15.08.2012 року ОСОБА_3, виконуючи нерегулярні пасажирські перевезення, скоїв ДТП в результаті якого загинув син позивача ОСОБА_4, у зв'язку з чим ОСОБА_2 зазнала тяжких моральних страждань. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 200 000 грн. Вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.03.2015 року встановлено, що на момент ДТП ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_1, а тому саме остання має відшкодувати моральну шкоду, як власник транспортного засобу.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 13 липня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості відшкодування моральної шкоди 200000 грн., стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі. Вказує на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Посилається на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 не вірно визначив коло осіб- учасників процесу, які повинні нести солідарну відповідальність та відшкодовувати моральну шкоду - судом не біло залучено до участі у справі ПАТ «Фармстандарт- Біолік», як учасника ДТП. Наполягає, що вона ніколи не перебувала у трудових відносинах з ОСОБА_3, він не отримував від неї заробітної плати та трудових договорів з нею не укладав. Звертає увагу, що у позовній заяві ОСОБА_2 відсутні будь-які обґрунтування з яких міркувань вона виходила, коли визначала розмір моральної шкоди та якими доказами це підтверджується.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, що з'явились, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 серпня 2012 року близько 23.55 години ОСОБА_3 керуючи автомобілем «Mercedes-Benz Sprinter», державний номер НОМЕР_1, що належить фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1, виконуючи нерегулярні перевезення пасажирів, проїжджаючи 139-й км. автодороги Київ-Харків, всупереч вимогам п. 12.3 ПДР України при виникненні небезпеки для руху, яку водій ОСОБА_3 об'єктивно був спроможний був виявити, у вигляді автомобіля марки «ТАТА 613/38», державний номер НОМЕР_2, не вжив негайних заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, внаслідок чого допустив зіткнення вказаних транспортних засобів.

В наслідок ДТП пасажир автомобіля «Mercedes-Benz Sprinter», державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження від яких загинув на місці події. Інші пасажири автомобіля отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості.

Зазначені обставини встановлені вироком Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.03.2015 року, який набрав законної сили 13.10.2015 року. Вказаним вироком ОСОБА_3 був визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. (а.с. 8-14)

Вироком також встановлено, що власником транспортного засобу «Mercedes-Benz Sprinter», державний номер НОМЕР_1, згідно Свідоцтва про реєстрацію серії НОМЕР_3 від 18.02.2012 р., виданого Полтавським ВРЕР є ОСОБА_1.

ФОП ОСОБА_1 не заперечує, що 21.04.2012 року на транспортний засіб «Mercedes-Benz Sprinter», державний номер НОМЕР_1 нею отримана ліцензія серії НОМЕР_4 про дозвіл на роботи із внутрішніх перевезень пасажирськими автобусами , видана Головною Державною інспекцією на автомобільному транспорті Послтавської області.

Відповідач вважає недоведеним той факт, що 15.08.2012 року водій ОСОБА_3 здійснюючи перевезення пасажирів на автобусі, належному ОСОБА_1, фактично перерубував у трудових відносинах із ФОП ОСОБА_1

Між тим, ці обставини підтверджується постановою Октябрського районного суду м. Полтава від 12.11.2012 року по справі № 1622/14173/12, яка набрала законної сили 23.11.2012 року. На підставі даної постанови ОСОБА_1 було визнано винною у скоєнні правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 510,00 грн., встановлено, що 15.08.2012 року перевезення пасажирів здійснював ОСОБА_3, проте трудовий договір між ним та ФОП ОСОБА_1 в письмовій формі не укладався, що є порушенням ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України. В табелю обліку використання робочого часу за серпень 2012 року, а саме 15.08.2012 року, напроти водія ОСОБА_5 зазначена позначка «8», проте, в письмових поясненнях ФОП ОСОБА_1 зазначила, що 15.08.2012 року працював не ОСОБА_5, а ОСОБА_3 ( а.с. 140)

Згідно зі ст. 44 Закону України «Про автомобільний транспорт» автомобільний перевізник - переможець конкурсу повинен самостійно забезпечувати перевезення.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні контракту. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Частиною 4 ст. 24 КЗпП України в редакції, що діяла станом на 15.08.2012 року визначено, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3, 15.08.2012 року, незаконним шляхом заволодів транспортним засобом «Mercedes-Benz Sprinter», державний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_1, був допущений до роботи без її відома.

Отже той факт, що ОСОБА_3 був допущений до виконання пасажирських перевезень на ліцензованому транспорті 15.08.2012 року, свідчить про те, що на час ДТП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 перебували у трудових правовідносинах.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже правильним є висновок суду першої інстанції про те, що моральна шкода, завдана у зв*язку із загибеллю її сина ОСОБА_4 внаслідок ДТП, яке сталося з вини водія ОСОБА_3, який перебував у трудових правовідносинах з ФОП ОСОБА_1, має бути відшкодована останньою, як роботодавцем, якому на праві власності належить транспортний засіб.

Посилання суду першої інстанції на те, що факт перебування ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_1 у трудових правовідносинах встановлений вироком Жовтневого районного суду м.Харкова від 30.03.2015 року, в той час як зазначений вирок був скасований в частині вирішення цивільних позовів - не призвело до неправильного вирішення справи.

Представник ФОП ОСОБА_1 наполягає, що рішення суду підлягає скасуванню також і з тих підстав, що до участі у розгляді справи не залучено ПАТ «Фармстандарт- Біолік», як учасника ДТП. Між тим, такі доводи не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до п. 3 ч 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, в тому числі, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1188 ЦК України якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. За заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Згідно ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Про визначення відповідальності осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини позивач не заявляла.

Таким чином, звернення позивача з вимогою про відшкодування шкоди лише до одного із володільців автомобілів, взаємодією яких їй було завдано шкоду не суперечить вимогам Закону, отже не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

У п. п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Судом першої інстанції правильно установлено, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди матері загиблого завдано моральних страждань, що полягали в душевних стражданнях, переживаннях, що позбавило спокою, змусило докладати додаткових зусиль для організації свого життя та спричинило порушення нормального ритму життя. Позивач втратила рідну їй людину, понесла значні моральні страждання, які носять триваючий характер, зазнала істотних змін в особистому житті.

Розмір відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції визначений виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 13 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -