Провадження №22-ц/784/1278/16
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2016 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Горенко Ю.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, представника - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_4,

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_4 та ОСОБА_1, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх

ОСОБА_5, ОСОБА_6

до ОСОБА_3

про визначення порядку користування спільним майном

та зустрічним позовом

ОСОБА_3

до ОСОБА_4

про визнання спільною власністю та поділ об'єкта незавершеного будівництва

У С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1, яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6, звернулись з позовом до ОСОБА_3 про визначення порядку користування спільним майном.

Позивачі зазначали, що користувались домоволодінням за АДРЕСА_1 яке самочинно будувалось їх предками з 1937 року та було реконструйоване у 1981 році. Право власності на нерухомість у встановленому порядку не зареєстроване, але майно визнано спільною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 За даною адресою, крім сторін, проживали неповнолітні діти ОСОБА_1 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6. З 2003 року відповідач ОСОБА_3 перешкоджає користуванню нерухомим майном, а судові рішення з цього питання не виконує.

Посилаючись на порушення прав користування спільним майном, позивачі просили визнати за ними та неповнолітніми дітьми право користування приміщеннями житлового будинку літ.А (літ.1-1, 1-2, 1-3, 1-4) та частиною двору з виходом на вулицю. ОСОБА_3 передати у користування приміщення літ. 1-5, житловою площею 9, 30 кв.м., з господарськими будівлями та городом.

Відповідач ОСОБА_3 вимоги позивачів не визнав та заявив зустрічний позов про визнання спільною сумісною власністю подружжя та реальний поділ об'єкта незавершеного будівництва за АДРЕСА_1 який складається з будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництві та існуючих у вигляді житлових будинків літ.А, Д та господарських споруд, виділивши йому ? частину вказаного майна.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково, ОСОБА_3 виділено у власність ? частину будівельних матеріалів, використаних в процесі самочинного будівництва за адресою АДРЕСА_1 та існуючих у вигляді житлового будинку літ. А, площею 71, 0 кв.м., житлового будинку літ. Д , площею 25, 6 кв.м., замощення -1, ворота № 1, огорожа № 4. У решті позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 просили рішення скасувати та задовольнити їх позов про визначення порядку користування будинком, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовували позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що самочинне будівництво об'єктів за АДРЕСА_1 здійснювалось з 1937 року. Первинна технічна інвентаризація нерухомості проведена у 1985 році, за даними якої визначено склад наявних самовільних будівель та споруд: житловий будинок літ.А (капітально відремонтований у 1981 році), сіни літ.а, гараж літ.Б, літні кухні літ.В,Д з тамбурами в,д, сарай, душ (а.с. 114).

Земельна ділянка для будівництва забудовникам не виділялась.

За даними технічної інвентаризації 2007 року та 2013 років внаслідок переобладнань, зносу та будівництва склад житлових будівель (літ.А, літ.Д) та споруд (літ.В, літ.Ж, літ.Е та інші), а також розмір самовільно зайнятої земельної ділянки змінювались (а.с.115-117).

За останніми технічними документами на земельній ділянці НОМЕР_1 знаходяться житловий будинок літ.А з тамбуром літ.а, житловий будинок літ.Д-1 з тамбуром літ.д та споруди: замощення, ворота, огорожі (а.с.35-41).

Право власності на будь-який з об'єктів нерухомості за вказаною адресою у встановленому порядку не зареєстровано.

За даною адресою зареєстровані та проживали ОСОБА_4, ОСОБА_1 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а також відповідач ОСОБА_3

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з січня 1977 року по жовтень 2003 року (а.с.42,43).

Будівельні роботи по переобладнанню, реконструкції та будівництву здійснювались у період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що останні не заперечують.

З 2003 року між сторонами існує спір щодо права користування спірним майном, який неодноразово вирішувався у судовому порядку (а.с.6-12, 53-54, 57, 58).

Встановивши ці обставини суд першої інстанції виходив з того, що спірна нерухомість має статус самочинного будівництва відповідно до статті 376 ЦК, якою передбачено, що нерухоме майно, в тому числі і житловий будинок, вважається самочинним будівництвом, якщо воно збудовано на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Аналогічні ознаки передбачались і статтею 105 ЦК УРСР, який діяв на час здійснення сторонами будівельних робіт.

Такими ознаками щодо спірного майна є здійснення будівництва на самовільно зайнятій земельній ділянці, без відповідних дозволів на будівництво, реконструкцію, перебудову та належно затвердженого проекту.

Враховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини 2 статті 376 ЦК не породжує в неї права власності на таке майно та виключає це майно із цивільного обороту.

Оскільки самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, зміст якого складають права володіння, користування та розпорядження, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку і про те, що це майно не може бути і предметом поділу (виділу) та встановлення порядку користування.

Такий висновок суду відповідає положенням пункту 6 постанови №6 Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» та правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 3 грудня 2013 року (справа №6-130цс13), який є обов'язковим для застосування у спірних правовідносинах.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про встановлення порядку користування приміщеннями у будівлях за НОМЕР_1 у Залізничному селищі м. Миколаєва, а також зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання спірного об'єкта власністю подружжя та його реальний поділ, відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Водночас суд виходив з того, що відсутність підстав для задоволення вимог, пов'язаних з правом власності на самочинні будівлі, не позбавляє сторін права на будівельні матеріали, використані в процесі будівництва.

Доводів, які би спростовували висновки суду чи доводили ба порушення ним вимог цивільного законодавства, апеляційна скарга не містить.

Підстав для скасування чи зміни рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 5 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська