Справа № 329/190/16-ц
УХВАЛА

02 березня 2016 р смт Чернігівка

Суддя Чернігівського районного суду Запорізької області Глянь С.І., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості по сплаті коштів за відрядження за період з 01.10.2013 року по 30.10.2013 року.

ВСТАНОВИВ:

29 лютого 2016 року заявник звернувся до суду з вищезазначеною заявою, в якій зазначає, що працює лікарем терапевтом дільничним Чернігівської АЗПСМ та в період з 01.10.2013 року по 30.10.2013 року перебувала у відрядженні, де проходила курси підвищення кваліфікації.

За вказаний період проходження курсів підвищення кваліфіікації роботодавець не нарахувував та не виплатив завнику коштів за відрядження за період з 01.10.2013 року по 30.10.2013 року

Враховуючи зазначене, заявник просить суд видати судовий наказ про стягнення заборгованості по сплаті коштів за відрядження за період з 01.10.2013 року по 30.10.2013 року.

Проте, відповідно до вимог ч. 3 ст. 100 ЦПК України, суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу у разі якщо: заявлено вимогу, не передбачену статтею 96 цього Кодексу.

Згідно норм ст. 95 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 96 цього Кодексу. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Нормами пункту 1 частини 1 статті 96 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати. Тобто, новела статті 96 ЦПК передбачає виключний перелік вимог за якими може бути видано судовий наказ.

Однак, як вбачається зі змісту заяви та зазначених вимог, заявник просить суд видати судовий наказ щодо стягнення заборгованості по сплаті коштів за відрядження за період з 01.10.2013 року по 30.10.2013 року.

Проте, як зазначено вище, нормами ст. 96 ЦПК України не передбачено видачі судового наказу з даних правовідносин, так як в даному випадку вбачається спір про право.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 100 ЦПК України суддя відмовляє у прийнятті заяви про видачу судового наказу, у разі якщо: заявлено вимогу, не передбачену статтею 96 цього Кодексу.

Викладене також узгоджується із позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами заяв у порядку наказного провадження», яка закріплена у п. 8 постанови № 14 від 23 грудня 2011 року, з якої вбачається, що перелік вимог, визначених частиною першою статті 96 ЦПК, які можуть розглядатися в порядку наказного провадження, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Також, відмова у прийнятті заяви про видачу судового наказу допускається з підстав, наведених у частині третій та абзаці 4 частини шостої статті 100 ЦПК

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 ставить вимоги про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості по сплаті коштів за відрядження за період з 01.10.2013 року по 30.10.2013 року, що не підлягають розгляду в порядку наказного провадження, вважаю, що дана заява не може бути прийнята судом до розгляду.

Керуючись ст.ст. 11, 96, 98, ч. 7 ст. 100 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити в прийнятті заяви ОСОБА_1 про видачу судового наказу щодо стягнення заборгованості по сплаті коштів за відрядження за період з 01.10.2013 року по 30.10.2013 року.

Розяснити заявнику, що він має право звернутися зі своїми вимогами в позовному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: С.І. Глянь