Номер провадження 2/289/28/16
Справа № 289/1323/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2016 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді Невмержицького І.М.,

при секретарі Шуба В.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Радомишль цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_10 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття фізичної особи з реєстраційного обліку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася в суд з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, при цьому зазначила, що вона є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1. Також зазначила про те, що в згаданій квартирі, крім неї, її малолітньої доньки Єлизавети, 2012 р.н., матері - ОСОБА_5, 1943 р.н., батька - ОСОБА_6, 1942 р.н., зареєстровані як квартиронаймачі відповідачі - син ОСОБА_4, 1993 р.н., та син - ОСОБА_10, 1996 р.н., які з 1996 року в будинку не проживають, так як стали спочатку проживати зі своїм батьком, її колишнім чоловіком, потім з бабою - матір»ю їх батька, а тепер, коли стали дорослими, проживають самостійно. До даного часу відповідачі значаться зареєстрованими в її будинку, що перешкоджає їй у вільному розпорядженні своєю власністю та перешкоджає оформленню субсидій на комунальні послуги, а тому просила суд позбавити їх права користування житловим приміщенням та зняти їх з реєстраційного обліку.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_1 з»явилися, заявлені позовні вимоги зменшили, в зв»язку з добровільним виконанням позовних вимог ОСОБА_4, залишили позовні вимоги тільки до відповідача ОСОБА_10, просили їх задовольнити.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_10 та його представник - адвокат ОСОБА_7 щодо заявлених позовних вимог не погодилися, при цьому відповідач зазначив, що його батьки: батько - ОСОБА_8 та мати - ОСОБА_3 27 лютого 1993 року уклали між собою шлюб і від даного шлюбу народилися двоє дітей: син ОСОБА_4, 1993 р.н., та син ОСОБА_10, 1996 р.н., тобто він. Через невеликий проміжок часу мати покинула їх і пішла до іншого чоловіка і з того часу вони з братом стали періодично проживати то з батьком в с. Глухів-1, то з бабою в тому ж с. Глухів-1, то з матір»ю в м. Радомишль. Через деякий час, умови проживання з матір»ю стали нестерпними і вони з братом ОСОБА_4 перейшли жити до баби - ОСОБА_9 в с. Глухів-1, однак, на даний час у нього немає постійного місця проживання, немає свого власного житла, винаймає за плату чуже житло, тому просив суд врахувати те, що на момент, коли мати фактично позбавила його житла, він був малолітньою дитиною, а тому просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення позивачки, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані в справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом № 10269242 від 01.04.2006 року КП «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» (арк.спр.7).

Також встановлено судом, що батьки відповідача: батько - ОСОБА_8 та мати - ОСОБА_3 27 лютого 1993 року уклали між собою шлюб і від даного шлюбу народилися двоє дітей: син ОСОБА_4, 1993 р.н., та син ОСОБА_10, 1996 р.н..

Деякий час він з братом В»ячеславом проживали разом з матір»ю, однак, через психологічний тиск матері та вітчима вони перейшли жити спочатку до батька, а потім до баби - ОСОБА_9 в с. Глухів-1.

У відповідності до ст. 17 ЦК УРСР (1963 року), який був чинним на час виникнення згаданих правовідносин, місцем проживання визнавалося те місце, де громадяни постійно або переважно проживали.

Місцем проживання неповнолітніх, що не досягли п»ятнадцяти років або громадян, які перебувають під опікою, визнавалося місце проживання їх батьків (усиновителів) або опікунів.

Як встановлено судом, ОСОБА_4, 1993 р.н., та ОСОБА_10, 1996 р.н., являються квартиронаймачами житлового будинку з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, де і є зареєстрованими до даного часу.

Як зазначив в своєму зверненні до суду відповідач - після фактичного розпаду сім»ї, мати та вітчим почали морально принижувати його та брата, створили нестерпні умови для подальшого спільного проживання в будинку позивачки і тому вони були вимушені на деякий час переїхати на проживання до баби в с. Глухів-1, однак, на даний час у нього свого житла немає, винаймає квартиру, де і проживає разом з братом.

Згідно ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі Закону за рішенням суду.

Беручи до уваги висновки Верховного Суду України та вимоги ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 138-ІУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:

1) позбавлення права власності на житлове приміщення;

2) позбавлення права користування житловим приміщенням;

3) визнання особи безвісно відсутньою;

4) оголошення фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані з реєстрацією місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

У відповідності до ст. 64 Житлового Кодексу України члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов»язки, що передбачені договором найму.

До членів сім»ї наймача належать: дружина, їх діти і батьки.

Повнолітні члени сім»ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов»язаннями, що випливають з договору найму.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У відповідності з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вирішує судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 80, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 589, 590, 625, 1050, ЦК України, Сімейного кодексу України та Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_10 про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття фізичної особи з реєстраційного обліку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд протягом десяти днів, починаючи з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів, з дня отримання копії рішення.

Суддя І. М. Невмержицький