АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 678/380/14-ц
Провадження № 22-ц/792/479/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2016 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області в складі:

головуючого судді - : Гринчука Р.С.

суддів: Грох Л.М., Костенка А.М.,

секретар - Гриньова А.М.,

з участю представника позивача - адвоката Залуцького В.Н.,

відповідача та його представника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів з апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року,

встановила:

В листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів. На обґрунтування позову зазначив, що 04.12.2012 року відповідач позичив у нього 800 дол. США, що за курсом НБУ станом на 12.11.2014 року становило 13200 грн., зобов'язавшись їх повернути до 27.05.2014 року.

На підтвердження своїх зобов'язань відповідач склав письмову розписку, однак незважаючи на його неодноразові вимоги про повернення коштів, ОСОБА_5 борг не повернув.

За таких обставин, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив суд стягнути з відповідача суму боргу по позиці в розмірі 12 537 грн., 1044 грн. процентів від суми позики, три проценти річних, що становить 387 грн., 1411 грн. індексу інфляції за весь час прострочення та судові витрати в справі.

Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року позов було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 15381 грн. заборгованості за договором позики та 243,60 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що письмова розписка про отримання у позику грошей була написана ним в 2014 році під впливом тяжких для нього обставин і на вкрай невигідних умовах, оскільки фактично жодних грошових коштів від позивача він в позику не отримував. Розрахунок процентів та інфляційних не відповідає вимогам закону, оскільки розмір процентів є значно завищеним, а нарахування інфляційних на суму боргу в іноземній валюті (дол. США) суперечить вимогам закону.

В судовому засіданні апелянт та його представник підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник позивача в суді заперечив проти апеляційної скарги та підтримав рішення суду.

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, допустив порушення норм матеріального права, у зв'язку із чим оспорюване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Судом встановлено, що 04.12.2012 року ОСОБА_5 отримав в борг у ОСОБА_4 800 дол. США, що за курсом НБУ станом на дату збільшення позовних вимог, 11.12.2014 року, становило 12537,84 грн. (800х15,6723), зобов'язавшись повернути суму позики до 27.05.2014 року.

На підтвердження своїх зобов'язань відповідач склав відповідну письмову розписку, однак з настанням строків платежу борг не повернув.

Суд обґрунтовано, з дотриманням вимог ст.ст. 525, 526, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України стягнув суму боргу, яка є предметом позики, в гривневому еквіваленті, нарахувавши проценти за договором позики відповідно до ст. 1048 ЦК України.

При цьому суд прийшов до правильного висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини щодо виконання договору позики, про укладення яких свідчать письмова розписка, правомірність якої позичальник у передбаченому законом порядку не оспорює.

Що стосується посилання апелянта на неукладення договору позики та фактичного неотримання ним спірних коштів, то необхідно звернути увагу на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 1051 ЦК України встановлено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суд не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Заперечуючи ту обставину, що 04.12.2012 року він отримав в борг у ОСОБА_4 800 дол. США, ОСОБА_5 при цьому не ставить питання щодо незаконності договору позики, не оспорюючи його у встановленому законом порядку.

При цьому, суд, діючи у відповідності з вимогами ст. 212 ЦПК України, прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що показання свідків в конкретному випадку не можуть бути доказом безгрошовитості позики, а твердження апелянта про те, що договір позики не є укладеним безпідставне, не ґрунтується на встановлених судом обставинах справи та нормах закону.

Та обставина, що відповідач мав намір придбати у фізичної особи ОСОБА_6 земельну ділянку, і між ними було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу, не дає підстав для висновку про те, що ОСОБА_4, використовуючи тяжкий збіг обставин для ОСОБА_5, а саме, необхідність отримання останнім правовстановлюючого документа на земельну ділянку, змусив останнього написати вищезгадану письмову розписку про отримання спірних коштів, фактично не надавши їх останньому.

Об'єктивних даних, які б вказали на взаємозв'язок цих двох подій (наміру придбання земельної ділянки відповідачем та написання ним боргової розписки) справа не містить.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, нарахування процентів за весь період дії договору позики, тобто з 04.12.2012 року по 11.12.2014 року, на суму боргу, яка в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день позики становила 6394,40 грн., відповідає вимогам закону і фактичним обставинам справи.

При цьому апеляційним судом було встановлено, що при проведенні розрахунку розміру процентів ОСОБА_4 була допущена арифметична помилка, про що свідчить наведений нижче розрахунок:

6394,4 х 7,5 %(розмір облікової ставки НБУ на даний період) /12 х 6 міс. = 239,79 грн.;

6394,4 х 7,0 % /12 х 2 міс. = 74,60 грн.;

6394,4 х 6,5 % /12 х 8 міс. = 277,09 грн.;

6394,4 х 9,5 % /12 х 3 міс. = 151,87 грн.;

6394,4 х 12,5 % /12 х 4 міс. = 266,43 грн.;

6394,4 х 14 % /12 х 1 міс. = 74,60 грн.

Загальна сума становить 1084,38 грн., що на 39,97 грн. більше за суму, нараховану позивачем - 1044,41 грн.

Однак враховуючи зміст позовних вимог, діючи у відповідності з вимогами ст.ст. 11, 303 ЦПК України колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для збільшення розміру стягуваних процентів відповідно до проведеного судом розрахунку.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При вирішенні вказаного питання суд допустився помилки, оскільки прийняв до уваги розрахунок трьох процентів річних, наданий позивачем. Однак не врахував, що ОСОБА_4 нарахував суму процентів за весь період дії позики, хоча слід було провести нарахування лише на прострочену суму.

З урахуванням наведеного розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 27.05.2014 року по 11.12.2014 року становитиме 104,59 грн.( 3 % х 6394,4 (сума боргу) х 199 (кількість прострочених днів)/ 365 ( кількість днів у році) =104,59).

Оскільки за умовами договору позики, які викладені в письмовій розписці, позичена відповідачем у позивача грошова сума у 800 дол. США повинна бути сплачена в строк до 27 травня 2014 року, тобто останнім днем сплати є 26 травня 2014 року, тому, враховуючи положення ст. 254 ЦК України, першим днем прострочення є 27 травня 2014 року, а не 28 травня, як зазначив у власному розрахунку апелянт.

Як вбачається зі змісту ст. 1 Закону України „Про індексацію грошових доходів населення", індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівні цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Статтею 3 вказаного Закону передбачено, що індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях.

Офіційний індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики України і визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто зменшення купівельної спроможності гривні.

Таким чином індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.

Враховуючи ту обставину, що в даному випадку має місце договір позики, предметом якого є 800 дол. США, тому нарахування інфляційних на суму боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України є безпідставним, рішення суду в цій частині незаконним.

За таких підстав рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, стягнення 13 685 грн. 59 коп.: (12537грн.+1044 грн.+104,59 грн.=13685,59).

Судові витрати між сторонами підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з урахуванням принципу пропорційності.

Як вбачається з матеріалів справи, при поданні позовної заяви до суду ОСОБА_4 було сплачено 243,60 грн. судового збору при ціні позову 15381 грн.

При поданні апеляційної скарги ОСОБА_5 сплатив 267,96 грн. судового збору, апеляційним судом позов задоволено в розмірі 13685,59 грн.

Враховуючи встановлені вище обставини, судові витрати між сторонами підлягають розподілу наступним чином.

На користь ОСОБА_4 за рахунок ОСОБА_5 підлягає стягнення 216,76 грн. сплаченого судового збору: (13685,59х100:15381=88,98х243,60:100=216,76).

На користь ОСОБА_5 з ОСОБА_4 підлягає стягнення 29,53 грн. судових витрат по сплаті судового збору: (88,98х267,96:100=238,43; 267,96-238,43=29,53).

Керуючись ст.ст.307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволити частково.

Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 23 грудня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 13 685 грн. 59 коп. боргу за договором позики та 216 грн. 76 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 29 грн. 53 коп. судових витрат по сплаті судового збору.

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Р.С. Гринчук

Головуючий у першій інстанції - Курнос С.О. Доповідач - Гринчук Р.С.

Категорія № 19.27