АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/687/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : Скрипник В. Ф.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБондаренка С. І.
суддівХрапка В. Д. , Новікова О. М.
при секретаріЛитвин-Восколович Ж. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_7 звернулась до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про зміну формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що в березні 2014 року позивач почала працювати касиром в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить підприємцю ОСОБА_6

З 2 на 3 березня 2015 року після проведення перевірки і необґрунтованих звинувачень адміністратором мережі магазинів «ІНФОРМАЦІЯ_1» ОСОБА_8 працівників магазину в крадіжках матеріальних цінностей, всі працівники і позивач в тому числі, написали заяви про звільнення за власним бажанням, за ст..38 КЗпП України.

3 березня 2015 року , позивач не була допущена до роботи та повідомлена, що вона звільнена, на вимогу ознайомити з наказом про звільнення та провести розрахунок по заробітній платі, отримала відмову.

5 березня 2015 року, всі звільнені працівники, були зібрані в приміщенні магазину, де невідомі особи, які назвались працівниками служби безпеки ФОП ОСОБА_6, примушували їх написати заяви на звільнення та компенсувати вартість ймовірно вкрадених матеріальних цінностей.

10 березня 2015 року колектив звільнених працівників звернувся до ФОП ОСОБА_6 з заявою про ознайомлення з наказом про звільнення, проведення розрахунку по заробітній платі, про видачу трудових книжок, але відповіді не отримали.

З аналогічними заявами позивач зверталась і вдруге, і втретє, і лише 22 червня 2015 року, поштою, вона отримала витяг з безпідставного наказу №8-К від 3 березня 2015 року, з якого позивачу стало відомо про звільнення за прогул.

Позивач вважає вказану обставину безпідставною оскільки не вчинювала прогулу.

Такими незаконними діями позивачу завдана також моральна шкода.

На підставі наведених обставин, позивач просила змінити формулювання причин звільнення з «звільнена за прогул без поважних причин п.4 ст.40 КЗпП України» на «звільнена за власним бажанням, ст..38 КЗпП України» і дату звільнення з «3 березня 2015 року» на день вирішення справи в суді.

Стягнути з ФОП ОСОБА_6 на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 7000 гривень, моральну шкоду в сумі 5000 гривень.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Змінено ОСОБА_7 формулювання причин звільнення з роботи у фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 згідно наказу №8-к від 3 березня 2015 року із «звільнення за прогул без поважних причин по п.4 ст.40 КЗпП України» на «звільнення за власним бажанням» за ст..38 КЗпП України та дату звільнення з 3 березня 2015 року на 13 січня 2016 року.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 12818 гривень заробітної плати за час вимушеного прогулу, а також 3000 гривень моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду фізична особа-підприємць ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підстави звільнення позивача за прогул були відсутні, тому підлягає стягненню з позивача заробітна плата за час вимушеного прогулу та моральна шкода.

Однак повністю з такими висновками погодитись не можна.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що наказом фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 1 жовтня 2014 року прийнято на роботу продавцем-касиром ОСОБА_7 з випробувальним терміном один місяць, з 2 жовтня 2014 року з заробітною платою 7.29 гривень за годину.(а.с.42) 2 жовтня 2014 року між вказаними особами укладений трудовий договір (а.с.44)

3 березня 2015 року наказом №8-к фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 продавця-касира ОСОБА_7 звільнено з займаної посади 3 березня 2015 року відповідно до п.4 статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). (а.с.9) Зазначений наказ був направлений позивачу та отриманий останньою 22.06.2015 року, що підтверджується поштовим конвертом (а.с.9) та сама позивач зазначає в позовній заяві.

Листом від 22 березня 2015 року, фізична особа-підприємць ОСОБА_6 запропонував ОСОБА_7 наддати в письмовій формі пояснення щодо причин виникнення недостачі та відсутності на роботі з 3 березня 2015 року, а також запропонував з'явитись для дачі пояснень 31 березня 2015 року з 12 до 15 години. (а.с. 12)

19 червня 2015 року наказом №8-к фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 продавця-касира ОСОБА_7 звільнено з займаної посади 3 березня 2015 року відповідно до п.4 статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). (а.с.43)

Видачею вказаного наказу, відповідач фактично визнав, про безпідставне звільнення позивача вчинене наказом від 3 березня 2015 року за прогул, а оскільки позивач отримала від відповідача лише останній наказ, а тому вважала, що вона є звільненою , тому не може вважатись прогулом відсутність її на роботі в період з 3 березня 2015 року по 19 червня 2015 року, оскільки такі обставини є поважними причинами.

Позивачем 3 березня 2015 року була подана заява про звільнення з роботи за власним бажанням, що підтверджується листами де зазначається вказана обставина, а саме колективною заявою (а.с.6), заявою від 27.03.2015 року (а.с.7), заявою від 27.04.2015 року (а.с.8), чеками про оплату вказаних листів (а.с.10) та поштовими повідомленнями про вручення листів (а.с.11).

Тому суд першої інстанції, в частині зміни формулювання причин звільнення вірно прийшов до висновку, про задоволення позовних вимог.

Однак невірно визначив дату звільнення.

Частинами 3,5 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З зазначеної норми права слідує, що підставами для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці яке перешкоджало працевлаштуванню працівника та затримка видачі трудової книжки.

Пунктом 2.21-1 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників» встановлено, що трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників.

Таким чином факт наявності у відповідача трудової книжки позивача не доведений, а відтак відсутні і підстави передбачені статтею 235 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зміни дати звільнення.

Частиною 1 статті 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається з листа управління держпраці у Черкаській області від 11 грудня 2015 року (а.с.72-74) при звільненні ОСОБА_7 нарахована заробітна плата за два робочі дні в сумі 116 гривень та компенсація за 10 днів невикористаної нею відпустки в сумі 392.9 гривень.

Доказів того, що вказані суми були позивачу виплачені в матеріалах справи відсутні.

Тому вказані суми підлягають стягненню з відповідача.

З позовної заяви вбачається, що підставами та предметом позовних вимог позивача не було стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні всіх належних працівникові сум, в розрахунок боргу позивачем включено кошти за вимушений прогул, що за суттю, змістом та підставами є різними поняттями, а згідно частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, з відповідача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 116 гривень та компенсація за 10 днів невикористаної нею відпустки в сумі 392.9 гривень.

Частиною 1 статті 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Встановивши порушення трудових прав позивача, суд першої інстанції, вірно прийшов до висновку, що позивачу завдана моральна шкода на відшкодування якої визначив суму в розмірі 3000 гривень.

Згідно частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

При зверненні до суду позивачем не сплачувався судовий збір.

Частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на час звернення позивача до суду, встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

В даній позовній заяві є вимога як майнового так і немайнового характеру, тому розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави складає 487.20 гривень.

Суд першої інстанції вимоги закону та обставини справи в повній мірі не врахував, а тому, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду до зміни.

Керуючись ст..ст.303,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 - задовольнити частково, а рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 13 січня 2016 року в частині зміни формулювання причин звільнення, дати звільнення, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку та судового збору - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення яким:

Змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_7 здійснене фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 наказом №8-к від 3 березня 2015 із «звільнення відповідно до п.4 статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин)» на «звільнення за власним бажанням відповідно до ст..38 КЗпП України з 3 березня 2015 року».

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість по заробітній платі в сумі 116 гривень та компенсацію невикористаної відпустки в сумі 392 гривень 90 копійок, а всього 508 гривень 90 копійок.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та зміни дати звільнення - відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в сумі 487 гривень 20 копійок.

В частині стягнення завданої моральної шкоди рішення суду першої інстанції залишити - без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :