АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 596/2110/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/789/232/16 Доповідач - Шевчук Г.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2016 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Шевчук Г.М.

суддів - Міщій О. Я., Ткач З. Є.,

за участі секретаря - Шмигельська І.З.

та сторін - ОСОБА_1 і її представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держгеокадастру в Тернопільськй області на рішення Гусятинського районного суду від 30 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Котівської сільської ради, Майданівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовною заявою про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 після якого відкрилась спадщина на спадкове майно, а саме на право постійного користування земельною ділянкою, площею 15 га для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі Державного акта на право постійного користування землею НОМЕР_1 та на право постійного користування земельною ділянкою, площею 22га для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі Державного акта на право постійного користування землею НОМЕР_2. Позивач зазначала, що прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкодавцем на день його смерті.

Рішенням Гусятинського районного суду від 30 листопада 2015 року позовну заяву ОСОБА_1 про визнання права на постійне користування земельними ділянками в порядку спадкування задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою, площею 22 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Котівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право постійного користування землею НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою, площею 15 га, для ведення селянського (фермерського) господарства, яка розташована на території Майданівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на підставі Державного акта на право постійного користування землею НОМЕР_1.

В апеляційній скарзі Головне управління Держгеокадастру у Тернопільській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт та відповідачі в судове засідання не з'явилися, хоч належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Позивачка заперечила апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним.

Розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників апеляційного розгляду справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення .

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак судове рішення першої інстанції наведеним нормам закону не відповідає.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам та порушення норм матеріального права знайшли своє часткове підтвердження в ході апеляційного розгляду справи і за своїми наслідками тягнуть скасування оскаржуваного рішення.

Встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є членом фермерського господарства «Еліт», що стверджується Статутом селянського (фермерського) господарства «Еліт» в новій редакції, зареєстрованого Гусятинською районною державною адміністрацією.

Згідно державних актів серії ТР №00041, №00018 на право постійного користування землею від 17 лютого 2000 року та 10 листопада 1997 року, виданих на підставі рішень Гусятинської районної ради Тернопільської області від 23 березня 2000 року №49, та від 15 серпня 1997 №66, ОСОБА_3 ( батьку позивачки) надані у постійне користування земельні ділянки площею 15 га, що розташована на території Майданівської сільської ради та площею 22 га, що розташована на території Котівської сільської ради Гусятинського району Тернопільської області для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.12-13).

Згідно свідоцтва про смерть, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

З довідки №110 від 27.08.2015 року, виданої Майданівською сільською радою вбачається, що ОСОБА_3 дійсно постійно проживав та був зареєстрований на день смерті за адресою с. Майдан Гусятинського району і разом з ним проживали та були зареєстровані: дружина - ОСОБА_4, син ОСОБА_5, дочка ОСОБА_6 (а.с.16)

Позивачка ОСОБА_6 у силу ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після смерті батька на право постійного користування земельною ділянкою, що стверджується постановою Копичинецької державної нотаріальної контори від 17 червня 2015 року (а.с.14-15).

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтв про право на спадщину, тому спадкові права позивача підлягають захисту у судовому порядку і вона має право на постійне користування спірною земельною ділянкою.

Проте погодитися з такими висновками не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 92 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) установлено, що право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті, а відповідно до ч. 3 цієї статті право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив судам, що відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно з ч. 1 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України у редакції, що діяла на час відкриття спадщини, та ч. 2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Посилання суду на те, що ст. 1225 ЦК України передбачено можливість успадкування права постійного користування земельною ділянкою і таке право позивачем було успадковане, не узгоджується з наведеними вимогами чинного законодавства, зокрема ч. 1 ст. 407 ЦК України та ч. 5 ст. 1021 ЗК України, якими передбачено лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачено судового порядку його встановлення .

Ні в суді першої інстанції ні в суді апеляційної інстанції позивачкою не представлено наявність такого договору .

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, саме на суд як на державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим суд має право й зобов'язаний визначити характер спірних правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, а також встановити суб'єктний склад спору.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Однак на порушення вищевказаного суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не обговорив питання про необхідність залучення до участі у справі органу виконавчої влади - Гусятинську районну державну адміністрацію Тернопільської області, оскільки спірна земельна ділянка є державною власністю.

Відповідно до вимог ст. 12 ЗК України до компетенції сільських рад належить розпорядження землями територіальної громади, в той час коли за правилами ст. 17 ЗК України місцеві державні адміністрації в межах наданих їм повноважень розпоряджаються землями державної власності.

В залежності від форми власності земельної ділянки, мав би бути визначений і відповідач.

У відповідності до ч.1 ст.309 Цивільного процесуального кодексу України підставами для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати і ухвалити нове рішення яким в позові відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області задовільнити.

Рішення Гусятинського районного суду від 30 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення яким в позові ОСОБА_1 до Котівської сільської ради, Майданівської сільської ради, Головного управління Держгеокадастру в Тернопільській області про визнання права користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.М. Шевчук