У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання іпотечного договору недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що 24 жовтня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між нею та публічним акціонерним банком «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») було укладено іпотечний договір № 84/07, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О. Е., зареєстрований у реєстрі за № 7124, за умовами якого в іпотеку передано майнові права на об'єкт незавершеного будівництва - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, що випливають із договору про участь у Фонді фінансування будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 від 23 жовтня 2007 року та договору № 043 відступлення майнових прав від 24 жовтня 2007 року, укладеного між нею, довірителем Фонду фінансування будівництва (далі - ФФБ) житлового будинку по АДРЕСА_1 та акціонерним банком «Брокбізнесбанк», як управителем ФФБ. Посилаючись на те, що на час укладання іпотечного договору законодавством не було передбачено передачу в іпотеку майнових прав, просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що 23 жовтня 2007 року між ОСОБА_3, як довірителем, та акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», як управителем, було укладено договір № 043 про участь у ФФБ житлового будинку по АДРЕСА_1, об'єктом інвестування було визначено квартиру АДРЕСА_1.

За умовами зазначеного договору довіритель на підставі повного визнання ним Правил ФФБ виду А, затвердженого головою правління акціонерного банку «Брокбізнесбанк», надала згоду на участь у ФФБ та взяла на себе зобов'язання виконувати Правила ФФБ, передати кошти до ФФБ у довірче управління, а управитель прийняв кошти до ФФБ у довірче управління з подальшим використанням коштів ФФБ відповідно до Правил ФФБ.

24 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та банком укладено кредитний договір № 1201-71, за умовами якого позичальнику надано кредит у розмірі 247 926 доларів США зі сплатою 13,5 % річних (із 6 травня 2011 року - 11 % річних) строком до 23 жовтня 2022 року для придбання нерухомого майна на первинному ринку.

Відповідно до договору від 24 жовтня 2007 року № 043 про відступлення майнових прав, укладеним між сторонами, ОСОБА_3, як довіритель, після повної сплати закріпленого за нею об'єкта інвестування відступила відповідачу, як управителю, майнові права на об'єкт інвестування - квартиру АДРЕСА_1.

24 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та акціонерним банком «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», на забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року № 1201-71 укладено іпотечний договір № 84/07, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Орловською О. Е., зареєстрований у реєстрі за № 7124.

За умовами вказаного договору ОСОБА_3 передала в іпотеку ПАТ «Брокбізнесбанк» свої майнові права на об'єкт незавершеного будівництва - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) визначено вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цьому Законі були відсутні.

Разом з тим, відповідно до ст. 50 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (у редакції, чинній на час укладення іпотечного договору) банк надає кредит довірителю ФФБ на умовах, визначених в договорі про іпотечний кредит. Предметом іпотеки за іпотечним договором є об'єкт інвестування, який стане власністю позичальника в майбутньому, та/або майнові права на нього.

Згідно договору від 23 жовтня 2007 року № 043 про участь у ФФБ житлового будинку по АДРЕСА_1 об'єктом інвестування було визначено квартиру АДРЕСА_1, кошти внесено довірителем на фінансування будівництва, яке здійснювалося за вказаним договором.

Відповідно до кредитного договору від 24 жовтня 2007 року № 1201-71 кредит надавався довірителю для придбання нерухомого майна шляхом перерахування коштів на поточний рахунок ФФБ, управителем якого був відповідач.

За таких обставин суди дійшли висновку, що майнові права на об'єкт інвестування було передано в іпотеку відповідно до ст. 50 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», якою врегульовано правовідносини щодо оформлення іпотечного договору.

Такі висновки судів є обґрунтованими, вони відповідають нормам матеріального права.

Посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки Верховного Суду України у справах № 6-168цс12 від 30 січня 2013 року та № 6-8цс13 від 17 квітня 2013 року необґрунтовані, оскільки зазначені постанови Верховного Суду України прийняті у справах, в яких фактичні обставини є іншими, ніж у даній справі.

Верховний Суд України не робив правових висновків щодо можливості передачі в іпотеку майнових прав відповідно до ст. 50 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю».

Крім того, Закон України «Про іпотеку» був прийнятий 5 червня 2003 року, а набрав законної сили 1 січня 2004 року.

У цей же день набрав чинності і Закон України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», який був прийнятий 19 червня 2003 року.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 прикінцевих положень цього Закону відносини щодо залучення коштів в управління з метою фінансування будівництва житла та особливості управління ними регулюються цим Законом та іншими законодавчими актами України в частині, що не суперечать цьому Закону. До приведення інших законодавчих актів України у відповідність із нормами цього Закону вони діють у частині, що не суперечить цьому Закону.

Отже вказаний Закон, який був прийнятий пізніше Закону України «Про іпотеку», але набрав чинності одночасно з ним, є спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, а відтак має пріоритетне значення при застосуванні його норм по відношенню до положень Закону України «Про іпотеку».

За таких обставин відсутність у останньому вказівки на можливість передачі в іпотеку майнових прав, у редакції цього Закону на час укладення оспорюваного договору, не може свідчити про незаконність договору та бути підставою для визнання його недійсним.

Виходячи з наведеного та положень ст. 335 ЦПК України про те, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, колегія суддів не знаходить підстав для скасування оскаржуваних судових рішень і задоволення касаційної скарги.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє від імені ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

І.К. Парінова