Справа № 136/1059/15-ц Провадження № 22-ц/772/90/2016Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 5 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2016 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Сопруна В.В., Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2; представника відповідача ОСОБА_3; відповідача ОСОБА_4 і її представника адвоката ОСОБА_5; третьої особи нотаріуса ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 сільської ради Липовецького району, ОСОБА_8 і ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності і визнання права власності на 1/3 частку нерухомого майна,

В с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_7 сільської ради Липовецького району, ОСОБА_8 і ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним та скасування рішення ОСОБА_7 сільської ради № 21 від 15.06.1989 року, свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 137 від 08.08.1990 року та про визнання права власності на 1/3 частину нерухомого майна.

У вересні 2015 року ОСОБА_2 подала уточнену позовну заяву про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 137 від 08.08.1990 року, про визнання права власності на 1/3 частину нерухомого майна та про зобовязання вчинити дії.

Ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 сільської ради Липовецького району, ОСОБА_8 і ОСОБА_4, за участю третьої особи приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_6, в частині вимоги про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету ОСОБА_7 сільської ради народних депутатів від 15.06.1989 року № 21 в частині оформлення права власності за ОСОБА_9 на житловий будинок за адресою: Вінницька область Липовецький район с. Нова Прилука вул. Леніна, 64, залишено без розгляду.

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 подала уточнену позовну заяву, якою просила поновити строк позовної давності для захисту порушеного права; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право особистої власності № 137 від 08.08.1990 року, видане ОСОБА_9 ОСОБА_7 сільською радою на житловий будинок по вул. Леніна, № 64 в с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області та визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель, як за колишнім членом колгоспного двору.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона до 1970 року проживала у будинку по вулиці Леніна, 64 в селі Нова Прилука Липовецького району, який відносився до суспільної групи господарства колгоспний двір. Головою колгоспного двору являвся її батько ОСОБА_10. У цьому дворі також постійно проживали, являючись членами колгоспного двору: її мати ОСОБА_11 і брати: старший ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 і молодший ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Мати ОСОБА_11 померла 11.03.1961 року. Батько ОСОБА_10 помер 11.10.1967 року. У 1970 році вона вийшла заміж і перейшла проживати в селище Турбів Липовецького району. У будинку залишилися проживати її брати. Проте, вона не втратила зв'язок із колгоспним двором, оскільки своєю працею та коштами приймала активну участь у веденні колгоспного двору. Так, вона постійно білила будівлі, підштукатурювала їх і з надвору і з середини, так як вони були глиняні. В 1977-1979 роках давала власні кошти на будівництво нового цегельного хліва, організовувала будівництво хліва: наймала робітників, готувала їм їду і платила за роботу. За спільні кошти її і братів у 1984-1985 роках придбали цеглу для капітального ремонту будинку: обклали цеглою стіни будинку, зробили новий дах на будинку та побудували веранду; разом переробили погріб; у 1990 році зробили парове опалення у будинку, а в 1991 році побудували металеву огорожу. Вона приймала активну участь у всіх цих затратних ремонтах, являючись їх ініціатором і організатором. Кожного року разом із братами утримувала земельну ділянку доглядала і проводила необхідний обробіток.

У 1992 році відповідач ОСОБА_8 вибув із двору в місто Олександрів Володимирської області.

08.04.2012 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4.

17 листопада 2014 року ОСОБА_9 помер.

Лише після його смерті їй стало відомо про те, що на спірний будинок на імя ОСОБА_9 виконавчим комітетом ОСОБА_7 сільської ради видано відповідне свідоцтво про право власності № 137 від 08.08.1990 року. Це свідоцтво вважає незаконним, оскільки при його видачі не було враховано що будинок на той момент уже перебував у спільній частковій власності інших власників. Вважає, що це свідоцтво позбавило її і брата ОСОБА_8 права на частку у їх будинку, як колишніх членів колгоспного двору, які не втратили права на частку в його майні. Тому просила визнати це свідоцтво недійсним, скасувати його і визнати за нею право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями, як за колишнім членом колгоспного двору.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_7 сільської ради Липовецького району, ОСОБА_8 і ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/3 частку нерухомого майна.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати в повному обсязі рішення суду та винести нове рішення, яким позовні вимоги її задовольнити в повному обсязі.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним і необгрунтованим, оскільки в процесі розгляду справи суд першої інстанції допустив порушення матеріального і процесуального права, а висновки суду, викладені у рішенні не відповідають всім обставинам справи, дослідженим та встановленим у порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України.

В судовому засіданні позивач підтримала апеляційну скаргу, просить її задовольнити. Пояснила, що після вибуття зі складу господарства колгоспного двору в 1970 році, а також і після припинення існування колгоспного двору в 1991 році вона не втратила зв'язок із колгоспним двором. Свою частку вона не витребувала, залишивши її у складі сумісної власності колгоспного двору, проте не втратила інтерес до неї, оскільки протягом всього цього часу вона мала ключі від будинку, безперешкодно приходила до нього, користувалася ним і відносилася до нього як до своєї власності. Спочатку обидва брати, а з 1992 року брат ОСОБА_9 не перешкоджав їй у цьому, підтримував її пропозиції щодо ремонтних і господарських робіт, позитивно відносився до надання нею коштів на такі цілі, як належне сприймав її роботу на городі та біля будівель і жодного разу не заявляв про те, що це лише його власність і що він являється єдиним власником. Протягом всього цього періоду вона доглядала і зберігала це майно колгоспного двору та збільшувала і покращувала його. Лише після смерті брата ОСОБА_9, коли вона забажала у травні 2015 року оформити своє право на частку у майні колгоспного двору, вона дізналася що її право порушене.

Представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_3 визнала апеляційну скаргу, просить її задовольнити в частині визнання за позивачем права власності на 1/3 частину житлового будинку, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на імя ОСОБА_9, як на голову колгоспного двору, залишити без змін.

Представник відповідача ОСОБА_7 сільської ради Липовецького району у судове засідання не зявився. Сільський голова ОСОБА_7 сільської ради ОСОБА_12 надіслав до суду лист, яким просив розглянути справу у відсутності представника сільської ради і зазначив, що сільська рада не заперечує проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_4 і її представник адвокат ОСОБА_5 заперечили проти задоволення апеляційної скарги, вважають що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, просять залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача відхилити.

Третя особа приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_6 при вирішенні даного спору покладається на думку суду, пояснивши, що відповідач ОСОБА_4, являючись дружиною ОСОБА_9, після його смерті у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини. Заяву про видачу їй свідоцтва на спадкове майно вона не подавала; обсяг спадкового майна не встановлювався і свідоцтво на спадщину не видавалося.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що позивач із народження (а. с. 11, 12) до 1970 року проживала у будинку по вулиці Леніна, 64 в селі Нова Прилука Липовецького району, який відносився до суспільної групи господарства колгоспний двір. Головою колгоспного двору являвся її батько ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3. У цьому дворі також постійно проживали, являючись членами колгоспного двору: її мати ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 та брати: старший ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 і молодший ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Мати ОСОБА_11 померла 11.03.1961 року. Батько ОСОБА_10 помер 11.10.1967 року (а. с. 13). Головою двору після смерті батька став ОСОБА_9. У 1970 році вона вийшла заміж і перейшла проживати в селище Турбів Липовецького району. У будинку залишилися проживати брати позивача, які тривалий час були неодруженими.

Наведене підтверджується копіями із погосподарських книг по ОСОБА_7 сільській раді: особовий рахунок № 231 за 1961-1963 роки (а. с. 16), особовий рахунок № 246 за 1967-1969 роки (а. с. 15) та довідками, виданими ОСОБА_7 сільською радою № 531 від 27.04.2015 року, №630 від 25.05.2015 року, № 631 від 25.05.2015 року (а. с. 17, 20).

Також судом встановлено, що позивач не втратила зв'язок із колгоспним двором, оскільки своєю працею та коштами приймала активну участь у веденні колгоспного двору, а саме: постійно білила будівлі, підштукатурювала їх і з надвору і з середини, так як вони були глиняні. В 1977-1979 роках давала власні кошти на будівництво нового цегельного хліва, організувала будівництво хліва: наймала робітників, готувала їм їду і платила за роботу. За спільні кошти позивача і її братів у 1984-1985 роках придбана цегла для капітального ремонту будинку: обкладено цеглою стіни будинку, зроблено новий дах на будинку та побудовано веранду; разом переробили погріб; у 1990 році зробили парове опалення у будинку, а в 1991 році побудували металеву огорожу. Позивач приймала активну участь у всіх цих затратних ремонтах, являючись їх ініціатором і організатором. Кожного року разом із братами позивач утримувала земельну ділянку доглядала і проводила необхідний обробіток.

У 1992 році відповідач ОСОБА_8 вибув в місто Олександрів Володимирської області, що підтверджується довідкою ОСОБА_7 сільської ради № 633 від 25.05.2015 року, виданої на підставі записів погосподарських книг за 1986 1990 роки і за 1991 1995 роки (а. с. 21).

08.04.2012 року ОСОБА_9 зареєстрував шлюб із ОСОБА_4 (а. с. 82).

17 листопада 2014 року ОСОБА_9 помер (а. с. 77).

22 січня 2015 року приватний нотаріус Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_6 відкрила спадкову справу № 5/2015 до майна померлого 17 листопада 2014 року ОСОБА_9 за заявою дружини ОСОБА_4 (а. с. 75-86).

Згідно відповіді приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_6 № 119/01-16 від 05.05.2015 року спадкова справа до майна померлого 11 жовтня 1967 року ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 не заводилась (а. с. 26).

Згідно відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області № 954/01-18 від 14.07.2015 року спадкова справа на майно померлого ОСОБА_10 по фонду Липовецької державної нотаріальної контори не виявлено; інформація перевірена за 1967-2000 роки (а. с. 45).

7 травня 2015 року позивач ОСОБА_2 надіслала до Липовецької державної нотаріальної контори заяву (прийнята 13.05.2015 року) про прийняття спадщини за законом і одержання свідоцтва про право на спадщину за законом залишене після ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 184).

На підставі рішення Липовецької районної ради народних депутатів № 131 від 31.05.1985 року (а. с. 24-25) і рішення виконавчого комітету ОСОБА_7 сільської ради народних депутатів № 21 від 15.06.1989 року видано свідоцтво про право особистої власності на будинок, яке свідчить про те, що цілий будинок, що складається із одного житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в с. Нова Прилука по вул. Леніна, № 64 дійсно належить колгоспному двору, головою якого являється ОСОБА_9 (а. с. 22 і 127). Цей будинок зареєстрований в бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за колгоспним двором, головою якого являється ОСОБА_9, про що вчинено відповідний запис 08.08.1990 року на зворотній стороні свідоцтва про право власності (а. с. 127 на звороті).

Судом першої інстанції встановлено, що після вибуття зі складу господарства ОСОБА_2 своєю працею і коштами допомагала братам утримувати домогосподарство.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу).

Згідно із частинами першою і другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) частка члена колгоспного двору в майні двору визначається, зокрема при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ) (пункт 1 частини першої); розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

За правилами частин 1 і 2 статті 124 ЦК УРСР при виході одного або кількох членів колгоспного двору з його складу виділ частки в натурі провадиться з таким розрахунком, щоб не позбавити двір необхідних для ведення його підсобного господарства будівель, худоби та сільськогосподарського реманенту. При неможливості виділити належну членові двору частку майна в натурі її вартість виплачується йому грішми.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22 грудня 1995 року, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Із матеріалів цивільної справи вбачається, що 31 травня 1985 року виконавчий комітет Липовецької районної ради народних депутатів прийняв рішення № 131 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду району», яким зобовязав виконкоми сільських і селищних рад народних депутатів забезпечити проведення первинного обліку фонду державних, кооперативних, громадських підприємств і громадян, які мають власні житлові будинки і до 10 червня дані обліку подати райвиконкому (а. с. 125).

На виконання цього рішення на засіданні виконавчого комітету ОСОБА_7 сільської ради народних депутатів від 15.06.1989 року було розглянуто питання «Про інвентаризацію жилих будинків в селі ОСОБА_13» і по даному питанню прийнято відповідне рішення (а. с. 126).

На підставі цих рішень 8 серпня 1990 року видано свідоцтво № 137, яким виконавчий комітет ОСОБА_7 сільської ради посвідчує, що ціле будинковолодіння, яке складається із одного жилого будинку з господарськими будівлями в с. Нова Прилука по вулиці Леніна, 64 дійсно належить колгоспному двору, головою якого являється ОСОБА_9 (а. с. 127).

Правильність віднесення будинку до суспільної групи господарства колгоспний двір та відомості в цій частині, що зазначені у свідоцтві про право власності на будинок № 137 від 08.08.1990 року, сторонами, зокрема, відповідачами не оспорювалися.

Отже, дане свідоцтво, являючись правовстановлюючим документом, свідчить про те, що будинок по вул. Леніна, 64 в с. Нова Прилука являється власністю колгоспного двору, а головою цього колгоспного двору являється ОСОБА_9.

За таких обставин, вимоги позивача про визнання недійсним і скасування свідоцтва № 137 від 08.08.1990 року не підлягають до задоволення, оскільки цей документ свідчить не про право приватної власності ОСОБА_9 на жилий будинок, а свідчить про право власності на майно колгоспного двору, головою якого являється ОСОБА_9.

Як встановлено по справі іншими членами цього колгоспного двору, які не втратили права на частку у його майні до 15 квітня 1991 року, являються: ОСОБА_8 і ОСОБА_2.

Після припинення існування колгоспного двору позивач не втратила права на частку у майні колгоспного двору, свою частку у його майні не витребувала і продовжувала брати участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства колишнього колгоспного двору разом із братами: ОСОБА_8 до його виходу зі складу двору в 1992 році та ОСОБА_9 до його смерті (а. с. 21 довідка ОСОБА_7 сільської ради № 633 від 25.02.2015 року).

Таким чином, на підставі наведених норм матеріального права статей 120, 123 ЦК УРСР та розяснень Пленуму Верховного Суду України, позивач має право на частку в майні цього колгоспного двору і розмір цієї частки складає 1/3.

Також колегія суддів вважає, що позивач не пропустила строк на звернення із даним позовом до суду за захистом свого порушеного права, виходячи із такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особи може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність, згідно вимог, викладених у статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У пункті 6 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України зазначено, що правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статті 71 ЦК України, в редакції 1963 року, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

За правилами статті 76 ЦК України, 1963 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Таким чином, встановлені по справі обставини свідчать про те, що позивач не пропустила трирічний строк позовної давності, оскільки право на позов у неї виник у травні 2015 року, коли вона дізналася про порушення свого цивільного права.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 18 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_7 сільської ради Липовецького району, ОСОБА_8, ОСОБА_4, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Липовецького районного нотаріального округу ОСОБА_6, про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/3 частку нерухомого майна, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку з господарськими будівлями по вул. Леніна, 64 в с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області, як за колишнім членом колгоспного двору.

В задоволенні решти позовних вимог про визнання недійсним і скасування свідоцтва про право власності на імя ОСОБА_9, виданого йому як голові колгоспного двору на це майно колгоспного двору, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_14

Судді: /підпис/ ОСОБА_15

/підпис/ ОСОБА_16

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська