Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Юровської Г.В.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., ПисаноїТ.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Банк Форум», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Тетяна Олексіївна, про визнання недійсним іпотечного договору, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5., Публічного акціонерного товариства «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум»), третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Т.О., про визнання недійсним іпотечного договору.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 27 січня 1990 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, який 24 червня 2004 року було розірвано. Зазначала, що в шлюбі за спільні кошти подружжям було придбано нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 144,8 кв. м, яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_5 Вказувала, що в серпні 2014 року вона дізналась, що 01 лютого 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Форум» (далі - АКБ «Форум»), правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та ОСОБА_5 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останній надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: вищевказане нежитлове приміщення загальною площею 144,8 кв. м, яке перебуває у спільній сумісній власності подружжя, і виступив майновим поручителем та забезпечив вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 0003/08/22KL, укладеного між АКБ «Форум» та підприємцем ОСОБА_3, відповідно до умов якого остання зобов'язалась перед банком до 31 січня 2009 року повернути банку кредит в розмірі 1 000 000 грн, сплатити відсотки за користування ним, а також можливу неустойку в розмірі і у випадках, передбачених кредитним договором та іпотечним договором від 01 лютого 2008 року. Вважала, що її колишній чоловік ОСОБА_5 передав в іпотеку майно, яке належить їй як спільне майно подружжя, без її відома і згоди, чим порушив її право власності на вказане майно.

На підставі викладеного позивач просила визнати недійсним іпотечний договір від 01 лютого 2008 року, укладений між АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», та приватним підприємцем ОСОБА_5

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5. перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 січня 1990 року, який було розірвано 24 червня 2004 року.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 01 квітня 1999 року ОСОБА_5. як фізична особа - підприємець придбав у свою власність нерухоме майно, що знаходиться по АДРЕСА_1, загальною площею 141,7 кв. м, а саме: нежитлове приміщення № 28-36 на першому поверсі та приміщення № 10-16 на другому поверсі; нежитлове приміщення загальною площею 144,8 кв. м, приміщення 37,39-47,50 на першому поверсі.

Зазначене приміщення було передане підприємцю ОСОБА_5, що підтверджується відповідним актом від 06 травня 1999 року, та зареєстроване за ним, як підприємцем, на підставі реєстраційного посвідчення на об'єкти нерухомого майна, які належать юридичним особам.

01 лютого 2008 року між ОСОБА_5 як приватним підприємцем, який діяв на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, виданого Державним реєстратором виконавчого комітету Луцької міської ради Волинської області 12 квітня 1995 року за № 2006651, та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум», укладений іпотечний договір.

Відповідно до умов договору приватний підприємець ОСОБА_5. надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення площею 144,8 кв. м, яке належало йому, як підприємцю, та земельну ділянку, на якій розташований предмет іпотеки та яка призначена для обслуговування торговельного закладу, і виступив майновим поручителем та забезпечив вимогу іпотекодержателя, що випливає з кредитного договору № 0003/08/22KL, укладеного між АКБ «Форум» та підприємцем ОСОБА_3, відповідно до умов якої остання зобов'язалась до 31 січня 2009 року повернути банку кредит в розмірі 1 000 000 грн, сплатити відсотки за користування ним, а також можливу неустойку в розмірі і у випадках передбачених кредитним договором та іпотечним договором від 01 лютого 2008 року.

Земельна ділянка, на якій розташований предмет іпотеки, належала іпотекодавцю ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 17 березня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09 жовтня 2001 року № 6967, призначеної для обслуговування торгового закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності встановлено ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Одним із видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (ст. 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 52 ЦК України фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи - підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою - підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання одним із подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи - підприємця може бути об'єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року у справі № 6-21цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Судами встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 15 жовтня 2009 року у справі за позовом АКБ «Форум» до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, ОСОБА_9, фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 про стягнення боргу звернуто стягнення на нерухоме майно по АДРЕСА_1 у м. Луцьку, що належить ОСОБА_5 як фізичній особі - підприємцю.

Судами також установлено, що позивач ОСОБА_4 з моменту реєстрації розірвання шлюбу, 24 червня 2004 року, з позовом про поділ майна, яке є об'єктом спільної власності подружжя, не зверталася, нерухоме майно, передане приватним підприємцем ОСОБА_5 в іпотеку АКБ «Форум», предметом поділу між ними не було.

Крім того, згідно зі свідоцтвом від 29 жовтня 2014 року нерухоме майно, що складається з нежитлового приміщення, а саме: приміщень № № 37, 37а, приміщень з № 39 по № 47, приміщення № 50, загальною площею 140,8 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 у м. Луцьку, належить на даний час на праві власності ПАТ «Банк Форум» на підставі акта про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу на виконання рішення Луцького міськрайоннного суду Волинської області від 15 жовтня 2009 року.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним іпотечного договору.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржених судових рішень, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.В. Юровська

Судді: В.М. Коротун

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана