РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2016 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі :

головуючого - судді : Котьо І.В.

секретаря: Лисенко К.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення нерухомого майна ,

встановив:

Позивач 27 серпня 2015 року звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на ту обставину, що їй належала на праві власності АДРЕСА_1. У звязку з переїздом до м. Одеси нею було прийнято рішення про продаж даного нерухомого майна. З неможливістю проживати в м. Херсоні на період продажу зазначеної квартири, 29 червня 2010 року вона видала на імя ОСОБА_2 нотаріальну довіреність з правом утримання та розпорядження належної їй квартири третім особам за ціною не нижче 250000 грн.

25 серпня 2010 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу зазначеної квартири за ціною, яка визначена за домовленістю сторін, що дорівнює 37942 грн. Гроші відповідно до п.п.2.1 п.2 даного договору отримані продавцем від покупця до підписання цього договору.

Про укладення даного договору їй стало відомо лише в липні 2013 року. Так як вказаний договір було вчинено в наслідок зловмисної домовленості ОСОБА_2 як її представника з другою стороною ОСОБА_3 просила суд визнати його не дійсним з підстав визначених ч.1 ст. 232 ЦК України та повернути квартиру їй.

Позивач до судового засідання не зявилась , про дату , час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином , відповідно до положень ст.74-76 ЦПК України , про причини неявки суд не повідомила.

Представник позивача , за довіреністю ОСОБА_4 , в судовому засіданні підтримав позов заявлений позивачем , та просив суд задовольнити його посилаючись на підстави викладені в ньому. Вважав що позивачем не пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду з вказаним позовом .

Відповідачі до судового засіданні не зявились про дату , час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином , про причини неявки суд не повідомили .

Їх представник за договорами - адвокат ОСОБА_5, в судовому засіданні позов не визнав і просив суд відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю та застосувати строк позовної давності який сплинув.

Вислухавши представників сторін , дослідивши матеріали справи та матеріали інвентарної справи № 42786 АДРЕСА_1 , судом встановлено , що позивач була власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу укладеного 29 листопада 2001 року зареєстрованого Херсонським БТІ 10 грудня 2001 року.

29 червня 2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_6 було укладено договір доручення , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за умовами якого : позивач уповноважувала ОСОБА_8 представляти її інтереси з питань повязаних з експлуатацією належної їй на праві власності АДРЕСА_2 та розпоряджатися цією квартирою ( продавати, обмінювати, здавати в оренду (найм) передавати в іпотеку в забезпечення її власних зобовязань або зобовязань третіх осіб) на умовах за її розсудом. Довіреність видана строком на три роки , тобто до 29 червня 2013 року.

За договором купівлі-продажу від 25 серпня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7 , ОСОБА_2 яка діяла на підставі довіреності від 29.06.2010 року продала , а ОСОБА_3 придбала за оговорену грошову суму 37942 грн. спірну квартиру. Даний правочин внесено до Державного реєстру правочинів за № 8920137 25 серпня 2010 року .

Як слідує з відмітки в паспорті , щодо сімейного стану ОСОБА_2, вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_9 та зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_3Е.( покупець) на час реєстрації правочину в ХГ БТІ також була зареєстрована за адресою ОСОБА_2 та залишилась зареєстрованою за вказаної адресою також на час отримання судом , в порядку ч.4 ст. 122 ЦПК України , інформації про місце проживання фізичної особи.

Зі звіту про незалежну оцінку спірної квартири складену ПКФ «Експерт» 21 серпня 2015 року слідує , що станом на 25 серпня 2010 року ринкова вартість цієї квартир становила 268576 грн.

Згідно до вимог ст. 244 ЦК України ,воля на вчинення правочинів може реалізовуватися самим учасником або за допомогою інших осіб - представників. Це відповідає загальним цивільно- правовим засадам здійснення субєктивних цивільних прав. Представник (повірений) зобовязаний вчинити за договором доручення від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює або припиняє цивільні права та обовязки довірителя. Таким чином, довіритель делегує повіреному свої повноваження щодо вчинення певних дій, результатом яких є виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обовязків самого довірителя. Проте настання зазначених цивільно-правових наслідків залежатиме від волі довірителя, що трансформується у волевиявлення повіреного від імені довірителя та в межах повноважень, наданих ним. Тобто зовнішнє волевиявлення повіреного повинно бути виразом волі особи, від імені якої він вчиняє правочин. Тому відступ від формально визначених повноважень, наданих повіреному довірителем, є протиправним і не повинен породжувати для довірителя жодних цивільно-правових наслідків.

У ст. 232 ЦК України серед підстав визнання правочинів недійсними виокремлено зловмисну домовленість представника однієї сторони правочину з другою. Таку домовленість слід трактувати як обставину, що суперечить внутрішній волі довірителя і фактично призводить до вчинення правочину представником без згоди довірителя.

Наслідком договору доручення є надання повіреному довіреності, де визначено обсяг його повноважень. У межах цих повноважень повірений вчиняє правочин (або інші юридичні дії), цивільні права та обовязки за яким виникають, змінюються або припиняються для довірителя. Але в результаті зловмисної домовленості повіреного з другою стороною правочину порушуються права та інтереси довірителя. Тобто зловмисна домовленість представника однієї сторони правочину з другою полягає у вчинених діях (домовленості), наслідком яких є погіршення майнової і правової ситуації для сторони, що представляють, якщо обєктивно була можливість уникнути ці негативні наслідки в разі вчинення правочину самою стороною. Відповідно до положень ст. 232 ЦК України такі дії є підставою визнання правочину недійсним.

Як встановлено , судом ОСОБА_2 продала спірну квартиру ОСОБА_10 за ціною яка відповідала її інвентарній вартості на час вчинення оспорюванного правочину , тобто 37942 грн. , в той час коли її ринкова вартість становила 268576 грн., що не оспорювалось представником відповідачів. На підставі чого, суд приходить до висновку про те що, ОСОБА_2 під час укладення вказаного правочину, вчинила дії у межах наданих їй повноважень, але діяла не в інтересах довірителя , а в інтересах другої сторони покупця з якою перебуває в родинних стосунках, що підтверджує наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другою стороною. В наслідок укладеного правочину позивач не отримала очікуваної суми грошових коштів , що призвело до виникнення негативних наслідків для неї та незгода її з такими наслідками.

Положеннями ч.1,3 ст. 216 ЦК України визначено , що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, тому для захисту майнового права, з урахуванням принципів добросовісності, справедливості та розумності, наслідки, визначені в ч.1 ст.216 ЦК України відповідно до якої , у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все що вона одержала на виконання цього правочину , застосовуються при визнанні правочинів не дійсними , та якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України передбачено , що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а абз. 2 п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено , що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням способу захисту цивільного права обраного позивачем , а саме зобовязання ОСОБА_3 повернути позивачу у власність спірну квартиру , характеру порушення прав позивача повязаним з позбавленням її права власності на зазначене нерухоме майно, положень п. 5 ч.2 ст. 16 ЦК України відповідно до яких, до способу захисту цивільних прав та інтересів належить примусове виконання обовязку в натурі, суд вважає що позовні вимоги позивача в цій частині не суперечать і співвідносяться з вищевказаними нормами.

На підставі вище викладеного суд вважає , що позовні вимоги заявлені позивачем щодо визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 25 серпня 2010 року не дійсним , з підстав визначених ч.1 ст. 232 ЦК України та повернення позивачу вказаної квартири є обгрунтованими і такими що підлягають задоволенню .

Доводи представника відповідача , в частині того , що ОСОБА_2 діяла в межах наданих повноважень перелічених у довіреності , де не було визначено ціну за якою вона мала право продавати дану квартиру, а мала діяти за її розсудом та на неї не покладались обовязки щодо передачі отриманих після її продажу коштів довірителю,а також існування іншого договору (домовленості) за яким позивач отримала належну компенсацію за відчуження належної їй квартири, ще у 2009 році, судом визнаються не переконливими і такими що суперечать встановленим судом обставинам .

Так ,відповідно до договору доручення укладеного між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 , довіритель делегувала повіреному свої повноваження щодо вчинення певних дій, результатом яких є виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обовязків самого довірителя, щодо спірної квартири. Довіреність якою позивач уповноважувала ОСОБА_11 визначала формальні повноваження щодо виду правочинів які мала вчиняти остання, по відношенню до нерухомого майна, що належало позивачу, на її розсуд. Крім того, виходячи з конструкції ст.244 ЦК України ОСОБА_2 при вчинені будь-якого з перелічених у довіреності правочинів повинна була діяти , хоча і на свій розсуд але з дотриманням балансу між діями які вона вчиняє , саме в інтересах довірителя , та наслідками які настануть в результаті їх вчинення , також для довірителя , тобто розсудливо. Так аби цей правочин вчиняла сама ОСОБА_1

З огляду на розмір ринкової вартості , спірної квартири яка , на час укладання правочину становила 268576 грн. , доводів позивача , щодо порушення її прав при укладанні правочину , його оспорювання свідчать про наявність угоди між позивачем та ОСОБА_6 , щодо ціни за якою спірна квартира и повинна була реалізовуватись , а не про її відчуження на умовах безоплатності чи інших умовах , визначених договором, що не суперечить закону , і на підтвердження існування якого стороною відповідачів не надано суду належних та допустимих доказів.

Також ,зі змісту ст.655 ЦК України, яка визначає поняття договору купівлі-продажу слідує , що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У звязку з чим ОСОБА_2 , у разі вчинення саме такого виду правочину, зобовязана була виконувати покладенні на неї обовязки продавця (повіреного ). Тобто отримати грошові кошти які передати довірителю . Однак , представником відповідачів не надано суду , відповідно до вимог ст.60 ЦПК України ,належних та допустимих доказів того що позивач отримала грошові кошти , або до або після , відчуження спірної квартири від відповідачів і погодилась з їх розміром.

Оцінюючи докази надані представником відповідачів , в заперечення заявленого позову , суд дійшов висновку про наступне.

Договір укладений 26 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Наяна» на виконання будівельно-монтажних робіт в квартирі АДРЕСА_3 ; протокол замовлених послуг та обладнання від 25 квітня 2010 року , відповідно до якого ОСОБА_3 замовила , а ТОВ «Херсонські телекомунікаційні мережі» надало послуги по підключенню до Телекомунікаційної мережі в АДРЕСА_1 ; товарні чеки від 27 лютого 2010 року та 09 березня 2010 року відповідно до яких до квартири квартир23 будинку 3-а по провулку Портовому в м. Херсоні було доставлено меблі ; заказ від 27 лютого 2010 року відповідно до якого ОСОБА_3 за адресою : Херсон АДРЕСА_4 замовила комод-спальню та сплатила за нього , в силу положень ст. 58 ЦПК України судом визнається неналежними доказами , так як вони за своїм змістом не містять інформації , що спростовує доводи позивача щодо зловмисної домовленості , та не підтверджує позицію висловлену представником відповідачів , щодо наявності іншої угоди ( домовленості ) досягнутої між сторонами оспорюваного правочину , відповідно до якої інтереси позивача при переході права власності до ОСОБА_3 не були порушені і вона отримала належну компенсацію за продану нею квартиру.

Частиною1 ст.261 ЦК України визначено , що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За положеннями ч. 3 ст. 267 ЦК України слідує, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61ЦПК України.

Представником відповідачів подано заяву про застосування позовної давності в порядку ч.3 ст. 267 ЦК України , але без дотримання вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів того , що позивач довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила у період дії строку визначеного ст. 257 ЦК України - три роки, у межах якого вона могла звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Крім того , доводи представника відповідачів щодо обізнаності позивача про укладення опорюванного правочину та його учасників спростовуються наявністю в матеріалах інвентарної справи адвокатського запиту від 18 вересня 2014 року адвоката ОСОБА_12 на адресу КП «ХБТІ»ХОР про надання інформації хто є власником спірної квартири , з зазначенням підстав за яких власник вказаного обєкту нерухомості його придбав , поданий на виконання договору про надання правової допомоги та копією відповіді від 19 вересня 2014 року відповідно до якого адвоката повідомлено про те , що власником вказаного нерухомого майна є ОСОБА_3

Зазначене також підтверджує доводи позивача , про те що після отримання інформації в липні 2013 року про укладення договору купівлі-продажу вона намагалась , у визначений законом строк вчинити спроби щодо оспорювання вказаного правочину з метою захисту порушеного права , яке реалізувала лише 27 серпня 2015 року .

На підставі чого , суд вважає що заява подана в порядку ч. 3 ст. 267 ЦК України є не обґрунтованою і такою що не підлягає задоволенню з підстав на які посилався представник відповідачів в її обґрунтування.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в розмірі 623.6 грн. що підтверджено документально.

Керуючись ст. 10,11,88 ЦПК України ,ст.15,16, 216,232, 261ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та повернення нерухомого майна задовольнити .

Визнати договір купівлі-продажу квартири № 23 розташованої за адресою: м. Херсон , провулок Портовий , будинок 3-а від 25 серпня 2010 року посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_7 який уклали ОСОБА_1 від імені якої діяла ОСОБА_2 на підставі довіреності від 29.06.2010 року та ОСОБА_3 - недійсним.

Повернути сторони в первинний стан .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру № 23 розташовану за адресою: м. Херсон , провулок Портовий , будинок 3-а.

Зобовязати ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 квартиру № 23 розташовану за адресою: м. Херсон , провулок Портовий , будинок 3-а.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 311.80 грн. з кожної.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Херсонської області через суд першої інстанції, яким є Херсонський міський суду Херсонської області , шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З мотивованим рішенням суду сторони мають право ознайомитись з 30 листопада 2016 року .

Суддя: І.В. Котьо