У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

НагорнякаВ.А., Писаної Т.О., ЮровськоїГ.В.

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Імені Воловікова», третя особа - Реєстраційна служба Гощанського районного управління юстиції, про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю сільськогосподарського підприємства «Імені Воловікова» (далі - ТОВ СГП «Імені Воловікова»), третя особа - Реєстраційна служба Гощанського районного управління юстиції, про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Позивач посилався на те, що їм на праві власності належать земельні ділянки сільськогосподарського призначення розмірами 1,36 га та 1,29 га, які розташовані на території Бугринської сільської ради Гощанського району.

Починаючи з 2011 року відповідач користується належними їм земельними ділянками без будь-яких для того правових підстав, оскільки договорів оренди земельних ділянок з відповідачем вони не укладали, ніяких актів та додатків до договорів оренди не підписували, а договори оренди землі, що знаходяться у розпорядженні відповідача, на підставі яких у липні 2014 року останнім було проведено державну реєстрацію права оренди земельних ділянок, вони особисто на підписували і не надавали повноважень на укладення таких договорів від їхнього імені іншим особам.

Враховуючи вказане та керуючись ст. ст. 387, 388 ЦК України, позивачі просили витребувати з чужого незаконного володіння СГП «Імені Воловікова» на їх користь спірні земельні ділянки.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2016 року позов задоволено.

Витребувано із незаконного володіння ТОВ СГП «Імені Воловікова» земельну ділянку площею 1,36 га, яка належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Бугринської сільської ради Гощанського району.

Зобов'язано відповідача припинити користування і повернути ОСОБА_4 земельну ділянку площею 1,36 га, яка належить йому на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована на території Бугринської сільської ради Гощанського району.

Витребувано з незаконного володіння ТОВ СГП «Імені Воловікова» земельну ділянку площею 1,29 га, яка належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_4, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована на території Бугринської сільської ради Гощанського району.

Зобов'язано відповідача припинити користування і повернути ОСОБА_5 земельну ділянку площею 1,29 га, яка належить їй на праві власності на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_4, що розташована на території Бугринської сільської ради Гощанського району.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2016 року рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 25 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 01 липня 2011 року між ОСОБА_4 та відповідачем укладено договір оренди землі, згідно з умовами якого позивач надав, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Бугринської сільської ради, загальною площею 1,36 га, кадастровий номер НОМЕР_2. Строк дії договору сторонами визначено тривалістю у п'ять років. Того ж дня сторонами підписано акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт приймання-передачі земельної ділянки. Запис про оренду земельної ділянки на підставі зазначеного договору 31 липня 2014 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

01 липня 2011 року між ОСОБА_5 та ТОВ СГП «Імені Воловікова» укладено договір оренди землі, за яким позивач надала, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Бугринської сільської ради, загальною площею 1,29 га, кадастровий номер НОМЕР_4. Договір укладено строком на п'ять років. Того ж дня сторонами підписано акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та акт приймання-передачі земельної ділянки, а 31 липня 2014 року запис про оренду землі відповідно до укладеного договору внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що договори оренди земельних ділянок є неукладеними, оскільки вони підписані не позивачами, а іншими особами, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З роз'яснень наданих Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами, зокрема, про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, а саме на момент вчинення правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Частина 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) встановлює, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Отже, договори оренди землі, що укладені 01 липня 2011 року між позивачами і ТОВ СГП «Імені Воловікова», є оспорюваними (заперечуваними), а не такими, що не вчинені.

Стаття 16 ЦК України визначає право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу, а також встановлює належні способи їх захисту.

Вирішуючи спір, апеляційний суд правильно виходив із того, що обраний позивачами спосіб захисту порушеного права суперечить характеру правовідносин між сторонами і встановленими обставинами справи. Укладені договори оренди земельних ділянок як підстава для виникнення спірних правовідносин є чинними і неоспореними, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення вимог позивачів.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судом не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

НагорнякВ.А. Писана Т.О. ЮровськаГ.В.