У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

6 липня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 15 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ПАТ «Райффайзен банк Аваль» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 вересня 2007 року в сумі 1 370 437,33 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен банк Аваль», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 010/02-47/1326-07, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 1 010 000 грн зі сплатою 13,5% річних з кінцевим терміном повернення до 20 вересня 2014 року.

Оскільки боржником зобов'язання щодо своєчасного погашення кредиту не виконується, банк, уточнивши позовні вимоги, просив стягнути заборгованість, що утворилась станом на 5 червня 2014 року, на загальну суму 1 370 437,33 гр., яка складається з: суми заборгованості за кредитом - 631 462,12 грн, в тому числі за порушення графіку погашення - 566 718,68 грн, заборгованості за відсотками - 466 893,70 грн, пені за порушення строків повернення кредиту і процентів за користування кредитом - 272 081,51 грн.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 704 600,27 грн.

Рішенням апеляційного Черкаської області від 15 квітня 2015 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 12 грудня 2014 року змінено в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» процентів за користування кредитними коштами та пені і стягнено з ОСОБА_4 проценти за користування кредитом у розмірі 466 547,69 грн та пеню у розмірі 73 332,55 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного Черкаської області від 15 квітня 2015 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Так, судом встановлено, що 21 вересня 2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 010/02-47/1326-07, згідно з п. 1 ч. 1 якого відповідачу надано кредит на споживчі цілі у розмірі 1 010 000 грн строком до 20 вересня 2014 року зі сплатою 13,5% річних.

Відповідно до п. 1.4.1.1 договору банк надав кредит на умовах його забезпечення, цільового використання, строковості, повернення та сплати відсотків за користування щомісячними платежами.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 25 травня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнено з ВАТ «Уманьагрохім» як майнового поручителя за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_4, на користь ВАТ «Райффайзен банк Аваль» 631 462,12 грн заборгованості за кредитом та 73 138,15 грн заборгованості за відсотками, всього стягнено 704 600,27 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - комплекс будівель та споруд складського призначення.

У рішенні господарського суду вказано, що з майнового поручителя стягнено заборгованість, яка виникла станом на 25 березня 2011 року.

Даних про те, що рішення господарського суду виконано, у справі немає.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 27 лютого 2014 року визнано припиненим договір поруки, укладений між ВАТ «Уманьагрохім» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у забезпечення виконання кредитного договору № 010/02-47/1326-07 від 21 вересня 2007 року, укладеного з ОСОБА_4

Також під час розгляду справи в апеляційному суді встановлено, що ОСОБА_4 на виконання зобов'язань за кредитним договором сплачено 378 537,88 грн.

ОСОБА_4 припинив виконання зобов'язання з 1 жовтня 2010 року.

Звернувшись до суду з уточненим під час розгляду справи позовом, банк просив стягнути заборгованість, яка виникла станом на 5 червня 2014 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції виходив з доведеності суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 704 600,27 грн, яка виникла станом на 25 березня 2011 року, оскільки рішенням господарського суду Черкаської області від 25 травня 2011 року, яке набрало законної сили, саме таку суму стягнено з ВАТ «Уманьагрохім» як майнового поручителя за цим кредитним договором. Судом першої інстанції вказано, що сума заборгованості складається з 631 462,12 грн заборгованості за тілом кредиту та 73 138,15 грн заборгованості за відсотками.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог кредитора щодо стягнення з боржника тіла кредиту в сумі 631 462,12 грн, які відповідач належними і допустимими доказами не спросував.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу(ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийняття (ст. 212 ЦПК України).

Встановивши всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та оцінивши висновок судово-економічної експертизи від 29 травня 2014 року у сукупності з іншими відповідними доказами, суд апеляційної інстанції розглянув справу з додержанням засад змагальності сторін.

Ухвалюючи нове рішення в частині суми нарахованих процентів та пені, апеляційний суд виходив з того, що заборгованість за відсотками має бути стягнена з боржника станом на 29 травня 2014 року із урахуванням уточнених позовних вимог. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про те, що право на стягнення пені як санкції за прострочення виконання грошового зобов'язання виникло у кредитора з часу припинення відповідачем виконання грошового зобов'язання, тобто з 30 вересня 2010 року, тому пеня має бути стягнена у межах 12 місяців до дня звернення кредитора до суду.

Такі висновки апеляційного суду відповідають обставинам, що ним встановлені, та ґрунтуються на законі.

Так, виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Крім того, ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

З огляду на наведене, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про фальшивість додатку № 2 від 12 листопада 2009 року до кредитного договору безпідставні, оскільки належними і допустимими доказами не підтверджено.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судом апеляційної інстанції допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, оскільки висновки суду не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом апеляційної інстанції на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та вірно застосовано норми матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 15 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова О.В.Кадєтова С.О.Карпенко Г.І.Мостова