ухвала

іменем україни

20 липня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Іваненко Ю.Г., Закропивного О.В., Карпенко С.О., Кадєтової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності на земельну ділянку та виділ частки із майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи його тим, що 10 квітня 1997 року на підставі рішення Вознесенської сільської ради народних депутатів № 10-22 ОСОБА_6 (після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6) отримала у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га, що розташована по АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право власності на землю.

23 грудня 1997 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений шлюб, який 29 вересня 2009 року розірваний.

За період шлюбу на вищевказаній земельній ділянці спільно побудовано житловий будинок та господарські будівлі.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2013 року визнано за ОСОБА_7 право власності на 1/2 частину будинку з відповідною часткою надвірних будівель, проведено реальний розподіл будинку, згідно варіанту № 2 висновку судово будівельно-технічної експертизи від 25 лютого 2013 року, а саме: виділено ОСОБА_7 65/100 житлового будинку (зображення зеленим кольором); ОСОБА_6 35/100 житлового будинку (зображення червоним кольором); проведено реальний розподіл будинковолодіння.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 6 829 грн компенсації перевищення над ідеальною часткою.

Посилаючись на те, що після розподілу будинку ОСОБА_7 перешкоджає в користуванні земельною ділянкою та намагається користуватися всією земельною ділянкою, чим порушує її права, позивач просила суд встановити порядок користування земельною ділянкою, на якій розміщений будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1.

19 червня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що йому на праві власності належить 65/100 житлового будинку АДРЕСА_1, а також перейшло право власності на 65/100 частини земельної ділянки, на якій розміщено вищевказаний будинок з відповідною частиною господарсько-побутових споруд.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 не визнає його право власності на частину спільної земельної ділянки та забороняє йому користуватися нею, позивач просив визнати за ним право власності на 65/100 частин земельної ділянки за вищевказаною адресою та виділити в натурі належні йому 65/100 частини земельної ділянки.

Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 12 серпня 2013 року об'єднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення порядку користування земельною ділянкою та цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності та виділ частки з майна.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 16 липня 2014 року, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення порядку користування земельною ділянкою задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_7 безстроковий земельний сервітут на частину земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1, що визначена в варіанті № 2 розподілу земельної ділянки між співвласниками по АДРЕСА_1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня 2014 року № 1856/13-23; 195/14-23 та позначена зеленим кольором площею 348, 2 кв. м, зеленим заштрихованим кольором, площею 6,5 кв. м та жовтим кольором навколо колодязя, яка обмежена лініями розподілу: від т. В до т. В-1 - 3, 56 м; від т. В-1 до т. О-1 - по контуру приміщень житлового будинку; від т. О-1 до т. О - 2, 65 м; від т. О до т. 1 - 0, 40 м; від т. 1 до т. 2 - 3 м; від т. 2 до т.3 - 3 м; від т. 3 до т.4 - 3 м; від т. 4 до т. В - визначається в натурі при з'єднанні точок.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності та виділ частки з майна задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на земельну ділянку площею 123,42 кв. м за адресою АДРЕСА_1, зображення зеленим кольором, згідно план-схеми № 3 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 лютого 2013 року № 2064/12-23, № 411/13-23, № 412/13-23.

Позов ОСОБА_7 в частині виділення в натурі належних останньому 65/100 частини земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 залишено без розгляду.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2 815 грн 20 коп. витрат за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 11 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 16 липня 2014 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із заявою про збільшення позовних вимог та просила суд також встановити відповідачу безстроковий земельний сервітут на частину земельної ділянки ОСОБА_6, що визначена у варіанті № 2 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня 2014 року № 1856/13-23, 195/14-23 розподілу земельної ділянки між співвласниками.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 30 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про встановлення порядку користування земельною ділянкою шляхом встановлення безстрокового земельного сервітуту на частину земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину земельної ділянки задоволено.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 65/100 частин земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 35/100 частин земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги ОСОБА_7 в частині виділу частки із майна залишено без розгляду згідно його заяви.

Судові витрати, понесені кожною стороною покладено на сторони по справі.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи, викладені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково на таких підставах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, врахувавши ст. 402 ЦК України та ст. 100 ЗК України, виходив з того, що земельний сервітут може бути встановлений за договором між особою, яка вимагає його встановлення, яким у даному випадку може бути ОСОБА_7 (або його позовом до суду), та власником (володільцем) земельної ділянки, яким є відповідно до державного акта про право власності на земельну ділянку від 30 жовтня 1997 року ОСОБА_6

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_7 в частині визнання права власності на земельну ділянку, суди попередніх інстанцій, врахувавши висновки, зроблені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року, дійшли висновку, що до ОСОБА_7 із набуттям права власності на 65/100 частини будинку перейшло і 65/100 частини земельної ділянки, необхідної для обслуговування вказаної частини будинку.

Проте з таким висновком апеляційного суду повністю погодитись не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, згідно з рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2013 року між сторонами у справі проведено поділ в натурі будинку № АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_7 65/100 частини будинку з відповідною частиною надвірних будівель і споруд, а ОСОБА_6 - 35/100 частини будинку та стягнуто з відповідача на користь позивача 6 829 грн компенсації за перевищення ідеальної частки.

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи від 31 січня 2014 року № 1856/13-23, 195/14-23 під будівлями та спорудами, що знаходяться у власності ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 (зображення зеленим кольором, згідно з планом-схемою № 3 висновку судової будівельно-технічної експертизи № № 2064/12-23, 411/13-23, 412/13-23 від 25 лютого 2013 року), знаходиться земельна ділянка загальною площею 123,42 кв. м.

Розроблено два варіанти розподілу земельної ділянки по АДРЕСА_1. Варіанти наведені в дослідницькій частині висновку та зображені на схемах в додатку 2 до даного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Згідно зі статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ при переході права власності на будівлі та споруди», до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року N 997-V, і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою.

З 01 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 05 листопада 2009 року № 1702-VI.

При пред'явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Виходячи з того, що володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається, насамперед, їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості незалежно користування своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками житлового будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташований будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Таким чином, суд першої інстанції не врахував положення статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) й не встановив всіх фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції не перевірив доводів апеляційної скарги про те, що позивач ОСОБА_6 є власником усієї земельної ділянки площею 0,25 га з 31 жовтня 1997 року, не взяв до уваги висновків експертизи щодо необхідного розміру земельної ділянки для обслуговування частини будинку, належного відповідачу, не з'ясував можливості нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я та дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то ухвала цього суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 10 грудня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий Ю.Г. Іваненко
Судді: О.В. Закропивний О.В. Кадєтова С.О. Карпенко І.М. Фаловська