АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/5962/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1094/16Головуючий у 1-й інстанції Крючко Н.І. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Панченка О.О., Пікуля В.П.

При секретарі : Кальник А.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2016 року позов Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/0026/82/99194 від 31 січня 2008 року у розмірі 4388,46 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату винесення рішення становить 96534,30 грн., із них: заборгованість за кредитом 3611,37 доларів США, що еквівалентно 79443,51 грн., в тому числі прострочена заборгованість за кредитом 579,89 доларів США, що еквівалентно 12756,52 грн., заборгованість за відсотками 315,99 доларів США, що еквівалентно 6951,20 грн., пені за порушення строків сплати кредиту та відсотків 461,10 доларів США, що еквівалентно 10139,59 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 Аваль» судовий збір в сумі 1448,37 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, погоджуючись з позовними вимогами в частині стягнення простроченої заборгованості, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, що зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення останньої.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 31 січня 2008 року між ВАТ «ОСОБА_3 Аваль» (надалі банк) та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №014/0026/82/99194, за умовами якого позичальник отримав кредит на споживчі цілі у сумі 8000 доларів США., під 14% річних строком до 31 січня 2018 року.

В звязку з неналежним виконанням умов кредитного договору банк звернувся у жовтні 2015 року до суду з позовом про стягнення заборгованості, в якому просив стягнути станом на 16 вересня 2015 року заборгованість по кредиту в сумі 4389,36 доларів США, що еквівалентно 96557,86 грн. та складається з заборгованості за кредитом - 3611,37 доларів США, що еквівалентно 79443,51 грн., в тому числі простроченої заборгованості за кредитом - 579,89 доларів США, що еквівалентно 12756,52 грн., заборгованості за відсотками 315,99 доларів США, що еквівалентно 6951,20 грн., пені за порушення строків сплати кредиту та відсотків - 461,10 доларів США, що еквівалентно 10139,59 грн.

Встановивши невиконання позичальником умов кредитного договору, суд першої інстанції на підставі положень стст.526,629, 1054 ЦК України, якими регулюються спірні правовідносини, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, зменшивши при цьому розмір заборгованості по пені в межах одного року.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 509 ч.1 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України передбачено обовязковість виконання зобовязання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ст. 610 ЦК України порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що банк надав, а позичальник отримав кошти в сумі 8000 доларів США на споживчі цілі.

При цьому, як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором, з березня 2015 року ОСОБА_2 фактично перестав сплачувати кошти за користування кредитом, в звязку з чим 29 липня 2015 року банком направлено йому вимогу про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором, в якій, зокрема, зазначено, що прострочена заборгованість складає 406,66 доларів США та 207,95 доларів США має місце заборгованості за процентами.

Оскільки вказана вимога банку залишилася без належного реагування, а сума заборгованості зростала внаслідок порушення позичальником умов кредитного договору, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Вірно встановивши обстави по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, місцевий суд прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність позивачем факту невиконання позичальником кредитного зобовязання, а відтак наявність підстав для стягнення нарахованої позивачем кредитної заборгованості.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Так, посилання апелянта на несправедливі умови договору, а саме встановлення щомісячного фіксованого платежу в сумі 123,74 долари США, що після девальвації гривні призвело до значного збільшення сплати по кредиту в гривневому еквіваленті, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки самим позичальником кредитний договір чи окремі його положення з цих підстав в передбаченому законом порядку не оскаржувались.

Крім того, впродовж тривалого часу самим позичальником умови договору виконувались, без застереження щодо його несправедливих умов, зокрема в п. 15.5 кредитного договору сторони визначили, що у разі зміни курсу валюти кредиту відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе позичальник. Підписанням цього договору позичальник свідчить, що йому зрозуміло та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може привести до значних збитків та погіршення фінансового стану позичальника.

Фактично доводи апеляційної скарги вмотивовані неможливістю боржника при даній фінансовій ситуації сплачувати кредит в звязку зі зростанням курсу долара та відсутністю в нього достатніх для цього коштів.

Доводи апелянта щодо зростання курсу долара США до національної грошової одиниці України як істотної зміни обставин, що є підставою для розірвання договору судова колегія вважає безпідставними, оскільки згідно розяснень викладених в п. 15 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року, при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення ч.2 ст. 652 ЦК і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин.

Твердження апелянта, що суд мав звернути стягнення на предмет іпотеки земельну ділянку, якою було забезпечено виконання умов кредитного договору, судова колегія не може прийняти до уваги, оскільки банк як кредитор самостійно розпоряджається своїм правом на предявлення того чи іншого позову. В даному випадку банком заявлено вимогу про стягнення з боржника кредитної заборгованості, натомість вимоги про звернення такої заборгованості на предмет іпотеки банком не заявлено, а відтак суд позбавлений можливості розглядати питання про звернення стягнення на заставлене нерухоме майно, яким забезпечено виконання кредитного зобовязання.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 314, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 22 лютого 2016 року рішення залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів в касаційному порядку.

З оригіналом згідно.

Судді: