Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/356/16-ц
Провадження №: 2/332/335/16
15 березня 2016 р. Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Шалпегіної О.Л.,
при секретареві Кравець І.С.
позивача ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщені суду у м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Заводський районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Заводський районний відділ у місті Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Звязку
Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі та у їх обґрунтування зазначив, що він є власником будинку № 11 по вул. Основній в м. Запоріжжі на підставі договору дарування від 04.03.2004 р. За вказаною адресою зареєстровані його мати - ОСОБА_3 та відповідач по справі - ОСОБА_2 Останній був зареєстрований у вказаному будинку 01.04.2008 р. разом зі своєю сімєю батьками та братом. У позивача з сімєю ОСОБА_2 склались дружні стосунки, вони фактично проживали за цією адресою та він вирішив їх зареєструвати у належному йому житлі з метою їх працевлаштування у м. Запоріжжі. 10.03.2009 року ОСОБА_2 у звязку з його призовом на військову службу у Вірменії, добровільно виселився з будинку, забрав всі свої особисті речі та виїхав за межі України. З того часу відповідач за місцем реєстрації не проживає, за комунальні послуги не сплачує, місце його проживання позивачу невідомо. Згодом, також у 2009 р. і інші члени родини відповідача виїхали для проживання до м. Краснодар Російської Федерації, самостійно знявшись з реєстрації за вказаною адресою.
Наявність реєстрації відповідача за вказаною адресою порушує права позивача як власника вказаного нерухомого майна та позбавляє його можливості звернутись за оформленням державної субсидії щодо сплати комунальних послуг.
На підставі викладеного, позивач просить суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, вул. Основна, буд. 11.
Відповідач, повідомлений про час і місце судового розгляду належним чином, повторно в судове засідання не зявився, не повідомивши причини неявки. Від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, тому суд за згодою позивача вважає можливим вирішити справу за правилами ч. 1 ст. 224 ЦПК України за відсутності відповідача, на підставі наявних у ній даних і доказів, з ухваленням заочного рішення.
Представник третьої особи - Заводського районного відділу в м. Запоріжжі Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області до суду не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До суду надійшов лист про розгляд справи у відсутності представника вказаної установи.
Вислухавши пояснення позивача, свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.
Конституцією України (стаття 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.
Об'єктом власності особи відповідно до вимог ст.ст. 379, 382 ЦК України може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають можливість використовувати житло для власного проживання, членів сімї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Відповідно до вимог ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Відповідно до копії договору дарування від 04.03.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу за реєстровим номером 1784, ОСОБА_1 прийняв у дар від ОСОБА_3 будинок 11 по вул. Основній у м. Запоріжжі. Право власності ОСОБА_1 на вказаний будинок зареєстровано у Запорізькому міському бюро технічної інвентаризації 06.04.2004 р. (а.с. 7-8).
Згідно з копією будинкової книги з 01.04.2008 року за адресою: м. Запоріжжя, вул. Основна, буд. 11 значиться зареєстрованим ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).
Під час розгляду справи встановлено, що відповідач був зареєстрований у вказаному будинку 01.04.2008 р. разом зі своєю сімєю батьками та братом, оскільки у позивача з сімєю ОСОБА_2 склались дружні стосунки. ОСОБА_2 фактично проживали за цією адресою та були зареєстровані у будинку за згодою позивача з метою їх працевлаштування у м. Запоріжжі.
Відповідач у звязку із його призовом на військову службу у Вірменії, у 2009 році добровільно виселився з будинку, забрав всі свої особисті речі та виїхав за межі України.
З того часу фактичне місце проживання ОСОБА_2 позивачу невідомо, житлом він не цікавиться, не бере участі у його утриманні та оплаті житлово-комунальних послуг.
Також факт непроживання відповідача у вказаному будинку підтверджено наступними доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Так, відповідно до копії довідки квартального комітету № 56 Заводського району м. Запоріжжя № 230 від 17.12.2015 р., виданою головою квартального комітету № 56, ОСОБА_2 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 11, з 10.03.2009 р. (а.с. 10).
Наведені обставини підтвердили також допитані під час судового розгляду свідки.
Так, свідок ОСОБА_4 пояснила, що позивач є її сусідом. З його матірю, вони підтримує дружні стосунки. Сімя ОСОБА_2 подружжя та двоє синів вселились до будинку ОСОБА_1 десь у 2006-2007 рр. Виїхали вони з будинку у 2009 році та з цього часу там не проживають. ОСОБА_2 виїхав раніше, ще у 2008 році, оскільки був призваний до військової служби на території Вірменії. З вказаного часу вона відповідача не бачила, його місце перебування невідомо.
ОСОБА_5, допитана у судовому засіданні у якості свідка пояснила, що проживає по сусідству з ОСОБА_1. У 2007-2008 рр. за адресою: м. Запоріжжя, вул. Основна, б. 11 проживала родина ОСОБА_2: подружжя та двоє синів. ОСОБА_2 виїхав до Вірменії десь у 2009-2010 рр. та з того часу не зявлявся за вказаною адресою. Згодом виїхали й інші члени його родини.
Враховуючи викладене, в судовому засіданні достовірно встановлено та підтверджено як дослідженими письмовими доказами так і поясненнями осіб, які брали участь у справі, що ОСОБА_2 не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, б. 11 з 2009 року, інтересу до житла не проявляє, оплату житлово-комунальних послуг не проводить, його речей у будинку немає.
Перешкод у користуванні житлом відповідачу ніхто не чинить.Крім того, реєстрація відповідача у спірному будинку призводить до порушень прав позивача як власника. Так, ОСОБА_1 не має можливості оформити державну субсидію через наявну реєстрацію відповідача, який фактично у будинку не проживає, за житлово-комунальні послуги не сплачує. Крім того, реєстрація ОСОБА_2 у будинку може стати перешкодою при вирішені позивачем питання про розпорядження належним йому нерухомим майном.
Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Аналізуючи надані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про можливість задоволення позову і захисту права власності ОСОБА_1 на будинок, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням.
Керуючись ст.ст. 11, 60, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, вул. Основна, б. 11.
Вступна та резолютивна частини заочного рішення виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені 15.03.2016 р. Повний текст рішення виготовлено 17.03.2016 року.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення відповідачем може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.Л.Шалпегіна