Справа № 396/883/16-ц
Провадження № 2/396/455/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.10.2016 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого: Шепетько Володимир Іванович

за участю секретаря Корольової Ю.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду м.Новоукраїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1, з урахуванням збільшених позовних вимог, звернувся із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 1 403 591,03 грн., посилається на те, що 06.02.2014 року мвж ними було укладено нотаріально посвідчений договір, згідно якого відповідач отримав кошти в сумі 147 250 грн. у безоплатне користування терміном до 07.04.2014 року, однак у встановлений строк кошти не повернув, чим порушив умови договору. 19.04.2016 року відповідачеві надсилався лист із вимогою погасити заборгованість , яка була залишена без відповіді.

Просить стягнути з відповідача заборгованість по основоному боргу - 147 250 грн., суму індексу інфляції - 99 835,50 грн., 3% річних - 10 432,56 грн., пеню - 1 269 295 грн., а всього - 1526813,06 грн. та покласти на відповідача судові витрати.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, забезпечивши участь свого представника.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві, пояснив, що його довіритель жодних коштів на виконання умов укладеного договору не отримував, відповідач категорично ухиляється від виконання свого зобов'язання, вважає поданий розрахунок заборгованості таким, що ідповідає положенням законодавства та умовам договору.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав частково, погодився із фактом укладення договору позики та отриманням від позивача 147 250 грн. у тимчасове користування, які повинен був повернути до 07.04.2014 року. Виконати своєчасно своє зобов'язання не зміг у зв'язку із відсутністю грошових коштів, проте стверджує, що повернув практично всю суму боргу через товариша позивача, розписок про повернення боргу він не брав, оскільки довіряв позивачеві. Вважає, що заявлений позивачем розмір заборгованості є занадто великим.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

06.02.2014 року між сторонами укладено нотаріально посвідчений договір, згідно якого відповідач отримав кошти в сумі 147 250 грн. у безоплатне користування терміном до 07.04.2014 року. Згідно п.4 договору, у разі несвоєчасного повернення суми позики, відповідач зобов'язаний сплатити позивачу грошову суму, відповідно до статті 625 ЦК України, несплачену в строк суму основного боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також один процент за кожен день простроченої суми. Згідно п.15 Договору, сторони у порядку, передбаченому ст.259 ЦК України, домовились, що строк позовної давності за всіма зобов'язаннями позичальника, які випливають з цього договору, становить 10 років (а.с.8-9).

У встановлений строк відповідач не повернув позивачеві отриману в позику суму та не виконав зобов'язання, визначені п.4 вказаного договору, на лист із вимогою виконати своє зобов'язання належним чином не відреагував (а.с.10).

Відповідач не оспорює факт укладення договору позики та факт отримання грошових коштів, тому ці обставини судом визнаються доведеними.

Твердження позивача про часткове виконання зобов'язання судом до уваги не приймаються як такі, що не доведені будь-якими належними і допустимими доказами.

Вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, якщо ним несвоєчасно повернуто суму позики.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Також ч.1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір встановлюється на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що за договором позики від 06.02.2014 року проценти не встановлювались.

Водночас формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч.2 ст.625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови ВСУ від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11).

У зв'язку з наведеним, вимоги позивача про стягнення 3% річних є обґрунтованими.

Крім цього, в п.1 договору закріплено, що позивальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму отриманих грошових коштів без нарахування процентів до 07.04.2014 року, й вказане зобов'язання відповідач не виконав.

Розрахунок індексації основного боргу з урахуванням інфляії та 3% річних є правильним і справедливим, оскільки складений у відповідності із законом і не спростований відповідачем шляхом представлення альтернативного розрахунку.

Таким чином, суд погоджується із доводами представника позивача про необхідність стягнення із відповідача основної суми боргу, інфляційних витрат, 3% річних та пені, внаслідок невиконання ним грошового зобов'язання, але не погоджується із запропонованою сумою пені, у зв'язку із наступним.

Суд визнає право сторін договору позики за взаємною домовленістю, у відповідності із ст.259 ЦК України збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність, у зв'язку з чим розмір пені - 1 094 067,60 грн., розрахований за період з 08.04.2014 року за 779 днів, фактично є правильним.

В той же час, суд вважає за необхідне застосувати правову позицію ВСУ, викладену в постанові від 03.09.2014 року у справі №6-100цс14, згідно якої суд має право самостійно зменшити розмір неустойки за умови, що останній значно перевищує суму збитків.

Оскільки визначений розмір пені значно перевищує суму основного боргу, (разом із нарахованою індексацією та 3% річних), то в цьому випадку суд вправі з власної ініціативи зменшити розмір пені, застосувавши положення ч.3 ст.551 ЦК України, згідно якого розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зважаючи на суму збитків відповідача (147 250 + 99 835,50 + 10 432,56 = 257 518,06 грн.), із позивача в його користь слід стягнути 50 000 грн. пені, розмір якої, з урахуванням загальних засад цивільного законодавства - справедливість, добросовісність і розумність, буде справедливим і достатнім.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 551,626,1048-1050 ЦК України, ст.ст. 88,21-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суму заборгованості за договором позики в розмірі основного боргу - 147 250 грн., 3% річних - 10432,56 грн., індексації з урахуванням індексу інфляції - 99 835,50 грн., пені - 50 000 грн., а всього - 307 518 (триста сім тисяч п'ятсот вісімнадцять) гривень 06 копійок.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3 075 (три тисячі сімдесят п'ять) гривень 18 копійок.

Решту судових витрат залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскарженим в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні, рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий: В. І. Шепетько