У Х В А Л А

Іменем України

17 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді Бондаренка Ю.О.,

суддів: Собослой Г.Г., Куцин М.М.

при секретарі Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, де третя особа без самостійних вимог Іршавська міська рада, про визнання права власності на 1/4 частину квартири у зв'язку з втратою правовстановлюючого документа, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, де третя особа без самостійних вимог Іршавська міська рада, про визнання права власності на 1/4 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1

Позов мотивовано тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого Іршавською міською радою 13 січня 1999 року на підставі виконавчого комітету Іршавської міської ради від 30 листопада 1998 року за № 150, квартира що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності позивачці ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Іршавського районного суду від 22 січня 2013 року було визначено кожному з співвласників по 1/4 частці у вищезазначеній квартирі. 04.12.2013 року на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1999 року, а також рішення Іршавського районного суду від 22.02.2013 року нею було зареєстровано належну їй 1/4 частку у квартирі що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Свідоцтво про право власності на житло від 13.01.1999 року, який є одним з правовстановлюючих документів на підставі якого було внесено запис про державну реєстрацію права власності на належну позивачці 1/4 частину у вищезазначеній квартирі, було втрачено.

В серпні 2015 року вона разом з ОСОБА_2, якому також належить 1/4 частина даної квартири згідно втраченого свідоцтва дали повідомлення в газеті «Нове Життя» про визнання недійсним у зв'язку з втратою свідоцтва про право власності на житло, виданого Іршавською міською радою 13 січня 1999 року на підставі виконавчого комітету Іршавської міської ради від 30 листопада 1998 року за № 150 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Отримати дублікат правовстановлюючого документа на сьогодні немає можливості через тривалу відсутність одного з співвласників квартири ОСОБА_3, адже письмово звернутися до органу приватизації з заявою про видачу дубліката свідоцтва повинні всі співвласники квартири з дотриманням встановленої процедури.

Рішенням Іршавсьткого районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року в задоволенні позову було відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Іршавсьткого районного суду скасувати, як таке що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, зазначивши, що оригінал свідоцтва ніхто не втрачав, оскільки він знаходився у її довірительки.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1999 року, квартира що розташована за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, та ОСОБА_5 (а.с.4-6). ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.16). Рішенням Іршавського районного суду від 22 січня 2013 року визначено кожному з співвласників по 1/4 частці у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.9-11). 04.12.2013 року на підставі свідоцтва про право власності на житло від 13.01.1999 року, а також рішення Іршавського районного суду від 22.02.2013 року позивачка зареєструвала належну їй 1/4 частку у квартирі що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12).

В серпні 2015 року позивачка дали повідомлення в газеті «Нове Життя» про втрату свідоцтва про право власності на житло, виданого Іршавською міською радою 13 січня 1999 року на підставі виконавчого комітету Іршавської міської ради від 30 листопада 1998 року за № 150 на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13-14).

З матеріалів справи вбачається, що позивачка просить визнати за нею право власності на належну їй 1/4 частку у квартирі що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для отримання свідоцтва про право власності.

Власник майна згідно ст. 392 ЦК України може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В запереченнях на позовну заяву та апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 визнає та не оспорює саме право власності позивачки на 1/4 частку у квартири (а.с.42, 69-71)

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права.

У п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду ; цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2002 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Право власності позивачки на 1/4 частини квартирі за адресою: АДРЕСА_1, підтверджується витягом з реєстру права власності.

Свідоцтво про право власності, яке за твердженням позивача було втрачено, представником відповідача надано для огляду в суді апеляційної інстанції.

Суд констатує, що оглянутий оригінал свідоцтва про право власності посвідчувало право спільної сумісної власності позивача та відповідачів на квартиру в АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається: фізичним та юридичним особам на новозбудовані, реконструйовані об'єкти нерухомого майна; членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески; юридичним особам у разі внесення до статутного фонду (статутного або складеного капіталу) об'єктів нерухомого майна їх засновниками (учасниками); фізичним особам та юридичним особам, які в разі ліквідації (реорганізації) юридичної особи отримали у власність у встановленому законодавством порядку нерухоме майно юридичної особи, що ліквідується (реорганізується); фізичним особам та юридичним особам, що вийшли зі складу засновників (учасників) юридичної особи за рішенням органу, уповноваженого на це установчими документами, отримали у власність об'єкт нерухомого майна, переданий їм; реабілітованим громадянам, яким повернуто у власність належні їм об'єкти нерухомого майна; у разі виділення окремого об'єкта нерухомого майна зі складу об'єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об'єктів; фізичним та юридичним особам на об'єкти нерухомого майна, які в установленому порядку переведені з житлових у нежитлові і навпаки; в інших випадках, встановлених законом.

При реєстрації права спільної часткової власності на квартиру, свідоцтво не видавалось.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вірно встановив обставини справи, що виникли між сторонами і ухвалив правильне по суті і справедливе рішення з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права, а тому відсутні підстави, передбачені ст.309 ЦПК України, для його скасування або зміни.

Керуючись ст.ст.308, 312 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 грудня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: