У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В., Черненко В.А., Штелик С.П.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року,

встановила:

У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 17 583 грн.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що він є фізичною особою -підприємцем та у своїй власності має торгівельну точку з реалізації кондитерської продукції. ОСОБА_2, починаючи з серпня 2012 року, виконувала обов'язки реалізатора, з випробувальним терміном на три місяці. Зазначав, що відповідач частину грошей за проданий товар здавала йому, як власнику торгівельної точки, а решту залишала собі, у зв'язку з потребою. Свій вчинок пояснювала тим, що грошові кошти позичає, про що склала відповідні розписки. Вказував, що загалом відповідач вилучила з обігу грошові кошти на загальну суму 17 583 грн, що підтверджується розписками від 15 жовтня 2012 року та від 28 грудня 2012 року. Зазначав, що він, намагаючись врегулювати спір у досудовому порядку, неодноразово звертався до ОСОБА_2 з вимогою повернути грошові кошти. Однак добровільно борг відповідач не повертає.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказані судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що правовідносини, які склались між сторонами, належить розглядати в порядку трудового законодавства, чи іншого цивільного законодавства, однак не за нормами, які регулюють спори за договором позики.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено та підтверджується матеріалами справи те, що ОСОБА_2 надала ОСОБА_1 розписки про отримання грошових коштів на загальну суму 17 583 грн, які зобов'язалась повернути у визначений термін, що підтверджується складеними відповідачем розписками від 15 жовтня 2012 року та від 28 грудня 2012 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6 - 63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, вищевказаного не врахував, не з'ясував предмет та підстави позову, дав невірну оцінку наданим позивачем доказам та дійшов помилкового висновку про відсутність між сторонами договірних відносин, тобто ухвалив рішення з порушенням норм матеріального права.

Крім того, суди відмовляючи у задоволенні позову, дійшли висновку про те, що надані суду розписки, у розумінні ст. 545 ЦК України, не є достатнім та належним доказом, який би свідчив про добровільну передачу вказаних коштів.

При цьому суд не перевірив чим підтверджується перебування відповідача у трудових відносинах з позивачем.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального права уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду без змін.

Крім того, апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, фактично вирішив питання про недійсність розписок у відсутність таких вимог, передбачених ст. 204 ЦК України.

Таким чином судами попередніх інстанцій були допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а тому судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 25 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко

С.П. Штелик