22-ц/775/200/2016(м)
Головуючий у 1 інстанції Кузнецов Д.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Попової С.А.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Кочегарової Л.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області - ОСОБА_4, про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, тлумачення договору, розірвання договору, поділ спільного сумісного майна подружжя за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із даним позовом до колишнього чоловіка ОСОБА_3, посилаючись на наступні обставини. 13.12.2014р. між сторонами було укладено договір про поділ спільного майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстраційним № 831, за умовами якого було проведено поділ спільного сумісного майна подружжя і більша частина всього майна на загальну суму 10928000грн. була виділена в особисту власність відповідача, а менша частина майна на суму 864000грн. і грошові кошти в розмірі 10064000грн. виділена їй. За змістом договору вона нібито отримала до підписання договору цю грошову суму, але така умова не відповідає дійсності, бо вона не отримувала цих грошей за їх відсутністю взагалі в сім'ї - розписка з цього приводу, як то передбачено ст. 545 ЦК, не оформлювалась.

В уточненій редакції позовної заяви (т. 1 а.с. 24-27) ОСОБА_2, посилаючись на навмисне введення її відповідачем в оману стосовно обставин, що мають суттєве значення, з використанням довірчих відносини між подружжям, в порядку ст. 230 ЦПК України просила визнати недійсними умови договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014 року, що містяться в останньому абзаці пункту 1, в частині отримання нею грошових коштів в розмірі 10064000грн. до підписання цього договору.

Одночасно з цим, посилаючись на ч. 2 ст. 651 ЦК України, просила розірвати договір про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014р. внаслідок неналежного виконання його істотних умов відповідачем фактична несплата грошової компенсації в сумі 10064000грн., на що вона розраховувала.

Також просила постановити рішення про тлумачення змісту договору від 13.12.2014р. № 831 в порядку ч. 2 ст. 213 ЦК України.

Крім того, просила поділити між сторонами спільне майно подружжя в порядку ст.ст. 70, 71 СК України, без пропонування певних варіантів його поділу.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним, тлумачення договору та поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 25 лютого 2016 року доповнено зміст рішення відмовою в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 в частині вимог щодо розірвання договору про поділ спільного майна подружжя від 13.12.2014р.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_5, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, з метою дотримання процесуальних строків вирішення справи в апеляційному порядку (ст. 303-1 ЦПК України), розглядає справу у відсутність повідомлених про дату і час розгляду справи відповідача ОСОБА_3, а також позивача ОСОБА_2 і її представників ОСОБА_5 ОСОБА_6, ОСОБА_7, що неодноразово не з'являлись в судове засідання, попри забезпечення апеляційним судом процесуальних прав позивача шляхом відкладення розгляду справи і після винесення ухвали від 31.03.2016р. про відмову у залишенні без розгляду позовних вимог (т. 2 а.с. 102) та надання часу новому представнику позивача ОСОБА_7 для ознайомлення з матеріалами справи (т. 2 а.с. 62, 74). Із урахуванням кількох відкладених судових засідань за клопотанням сторони позивача (т. 2 а.с. 67, 73, 74), колегія суддів не вважає за безумовні підстави для відкладення розгляду справи в черговий раз викладені причини в заявах представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_8 (т. 2 а.с. 111-112, 113).

Заслухавши суддюдоповідача, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_9, представника приватного нотаріуса ОСОБА_4 - ОСОБА_10, які заперечували проти скарги, дослідивши письмові матеріали справи, матеріали нотаріального провадження за оспорюваним правочином, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 15 січня 1994 року по 15 вересня 2014 року.

13 грудня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_11 був укладений нотаріально посвідчений договір реєстраційний № 831 про поділ спільного майна подружжя, за умовами якого сторони між собою учинили поділ спільного сумісного майна, яке було нажито в період шлюбу, за яким:

- в особисту (неспільну) власність ОСОБА_3 перейшло наступне майно: квартира - АДРЕСА_1, жилою площею 44,9кв.м.; земельна ділянка № 34, яка розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Блинова, кадастровий номер :01:017:0312, загальною площею 0,1га, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); земельна ділянка № 65, яка розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Заозерна, кадастровий номер 412300000:03:013:0123, загальною площею 0,210га, надана для роздрібної торгівлі в неспеціалізованому магазині (експлуатація торгового павільйону); земельна ділянка № 65, яка розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Заозерна, кадастровий номер :03:013:0124, загальною площею 0,0210га, надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Восьмого березня, будинок 75 «в», загальною площею 15,1кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Восьмого березня будинок 75 «г», загальною площею 5,9кв.м.; нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Гонди будинок 2, приміщення 145, загальною площею - 374,3кв.м.; нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Заозерна будинок 74 «б», загальною площею - 14,6кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Заозерна будинок 74 «б», загальною площею 17,9кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Курчатова будинок 37, загальною площею - 6,5кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Курчатова будинок 37, загальною площею 23,9кв.м.; нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Козлова В.Н. будинок 112 «б», загальною площею 9,3кв.м.; нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Козлова В.Н. будинок 112 «а», загальною площею 18,5кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Козлова В.Н. будинок 54 в, загальною площею - 6,1кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Комінтерна, будинок 38 «б», загальною площею - 5,9кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Маміна-Сибиряка, будинок 47, загальною площею 894,8кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Маміна-Сибиряка, будинок 47, загальною площею - 13,8кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Маміна-Сибиряка, будинок 19 «в», загальною площею - 7,2кв.м.; нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, будинок 200, загальною площею - 13,0кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, будинок 176, загальною площею 7,3кв.м.; нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів, будинок 212, загальною площею 11,3кв.м.; нежиле приміщення, розташоване за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Ілліча, будинок 140, загальною площею 12,7кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Першотравнева, будинок 62 «в», загальною площею 9,0кв.м.; квартира, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Рівна будинок 47 «а», квартира 43, жилою площею - 37,1кв.м, загальною площею 61,5кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Світла, будинок 21 «б», загальною площею 12,8кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Світла, будинок 62, загальною площею 2886,5кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Яснополянська, будинок 23 «б», загальною площею 13,8кв.м.; нежитлова будівля, розташована за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, вулиця Яснополянська, будинок 23 «в», загальною площею - 6,8кв.м.; транспортні засоби марки: ГАЗ 3302 АС-G3302АХУ1СПГ, 2008 року випуску, реєстраційний №АН1606 ІК; ISUZU NQR 71R, 2008 року випуску, реєстраційний №АН9344 СХ; MAN M 90, 1996 року випуску, реєстраційний №АН 9193 ІМ; ГАЗ 3307 1012 СПГ, 2003 року випуску, реєстраційний номер АН36441К; ГАЗ 3307 СПГ, 2004 року випуску, реєстраційний номер АН76711К; ГАЗ 3307, 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; ГАЗ 3307, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2; MITSUBISHI CANTER, 2006 року випуску, реєстраційний номер АН69301Н; VOLKSWAGEN CADDY СПГ, 1999 року випуску, реєстраційний номер АН66641Е; VOLKSWAGEN CADDY, 1997 року випуску, реєстраційний номер АН6566II; ГАЗ 330202 206 СПГ, 2012 року випуску, реєстраційний номер АН66741Е; ГАЗ 33021 1212 СПГ, 2003 року випуску, реєстраційний номер 08914ЕВ; ГАЗ 3302 288 ЗНГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер АН69661Н; ГАЗ 3302 206 СПГ, 2013 року випуску, реєстраційний номер АН78261М; ГАЗ 33021 СПГ, 2003 року випуску, реєстраційний номер 09590ЕН; ГАЗ 3302 288 СПГ, 2011 року випуску, реєстраційний номер АН29471В; ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер АН96831М; ГАЗ 3302 АС-G3302АХY1СПГ, 2008 року випуску, реєстраційний номер АН16051К; ГАЗ 330202 414 СПГ, 2008 року випуску, реєстраційний номер АН96931М; ГАЗ 33021 1212 СПГ, 2003 року випуску, реєстраційний номер 24256ЕН; ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер АН80021С; ГАЗ 3302 СПГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер АН80031С; ГАЗ 2705, 2002 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3; MERCEDES-BENZ VITO 111CDI, 2009 року випуску реєстраційний номер АН82381С; VOLKSWAGEN GOLF, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4; ГАЗ 3302 АС-G3302 АХХ-1, 2007 року випуску, реєстраційний номер АН81641В; ГАЗ 3302 ФИА СПГ, 2006 року випуску, реєстраційний номер АН81631В; ГАЗ 33023 414 СПГ, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_5; ГАЗ 3302 288 ЗНГ, 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6;

- в особисту (неспільну) власність ОСОБА_2 перейшло наступне майно: квартира - АДРЕСА_2, жилою площею - 16,8кв.м, загальною площею 28,81кв.м.; транспортні засоби марки: ГАЗ 33021 212 СПГ, 2001 року випуску, реєстраційний №28095ЕВ; ГАЗ 33021 212 СПГ, 2000 року випуску, реєстраційний №АН8750СМ; HYUNDAI HD 65, 2004 року випуску, реєстраційний №АН0646ІА; MITSUBISHI PAJERO SPORT, 2011 року випуску, реєстраційний №АН 6161 НК; грошові кошти в сумі 10064000грн. перейшли у особисту (неспільну) власність ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з вимог законодавства, що регулюють свободу договору, і встановив добровільне погодженням подружжя за їх взаємною згодою на розподіл майна, в тому числі грошових коштів в розмірі 10064000грн., як одного з об'єктів спільного майна. Суд зважив на отримання позивачем коштів до підписання договору і відсутність невиконаних зобов'язань у відповідача на момент підписання цього договору, в т.ч. з передачі грошей - на підставі цього суд вважав відсутніми підстави для розірвання договору в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України. Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним умов договору за недоведенням ознак помилки з боку позивача щодо істотних його умов, а також невстановлення наявності обману позивача з боку відповідача. Суд відмовив в задоволенні вимог про тлумачення правочину з огляду на зрозумілість слів, понять, термінів, які дають змогу зясувати дійсні наміри сторін при підписанні даного договору. За відсутності підстав для визнання недійсним умов нотаріально посвідченого договору про поділ майна подружжя суд вважав необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню вимоги про поділ цього майна за судовим рішенням.

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Такими об'єктами є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Відповідно до ч. 2 п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами тощо.

Статтею 64 Сімейного кодексу України закріплено право подружжя на укладення договорів між собою, а саме: дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: така домовленість не повинна суперечити вимогам СК України, іншим законам та моральним засадам суспільства.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено загальними засадами регулювання сімейних відносин у ч. 2 ст. 7 СК України, а також ст. 69 СК України, згідно якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину.

Ухвалюючи рішення, суд врахував втілення у змісті договору від 13.12.2014р. волі сторін на поділ придбаного ними у період шлюбу спільного майна, що грунтується на положеннях законодавства, що регламентують свободу договору. Так, зміст ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачає можливість сторін відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; положення ст. 627 ЦК України - сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В своїй розписці ОСОБА_2 підтвердила розподіл між нею і чоловіком в добровільному порядку майна станом на 27.11.2014р., а також засвідчила, що ОСОБА_3 їй не винен ніяких грошових коштів. (а.с. 55).

В подальшому етапі між подружжям у письмовому вигляді в нотаріально посвідченому договорі від 13.12.2014р. втілені всі існуючі між подружжям домовленості з приводу розподілу майна.

З огляду на зібрані по справі докази, оцінені в сукупності, суд встановив, що ОСОБА_2 отримала грошову суму 10064000грн. до укладення оспорюваного правочину, що підтверджено безпосередньо її підписом у останньому абзаці п. 1 договору (т. 1 а.с. 15зв.).

Доводи апеляційної скарги представника позивача щодо відсутності в родині ОСОБА_2 вказаної грошової суми спростовуються наявними у справі відомостями з інформаційного фонду Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків підприємців ОСОБА_2 і ОСОБА_3 і їх податкових декларацій як платників податку (т. 1 а.с. 56-68, 204-207,), які дозволяють допустити накопичення такої суми в період перебування сторін у шлюбі з 1994р. Кредитні договори ж з отримання грошей на розвиток підприємницької діяльності не спростовують цих даних.

Як з'ясовано, протягом півроку позивач не оспорювала вчинений нею підпис в договорі 13.12.2014р. про отримання нею вказаної грошової суми. Позов з цього приводу виник внаслідок неузгодження між сторонами долі двох об'єктів нерухомості, відносно яких між сторонами відбулась усна домовленість, і які не увійшли до переліку майна в оспорюваному договорі ці обставини виникли вже після укладення оспорюваного правочину.

Доводи апеляційної скарги представника позивача - ОСОБА_5 з приводу того, що ОСОБА_2 не читала текст договору, не знайомилась з його змістом і не усвідомлювала, що ставить підпис під умовою передання їй коштів напередодні, колегія суддів вважає не слушними, оскільки така позиція представника суперечить висловленим поясненням безпосередньо ОСОБА_2 в суді першої інстанції, згідно з якими позивач заздалегідь вивчала зміст договору, а підписала його через деякий час. Крім того, позивач учинила підписи в декількох екземплярах договору, а нотаріус пересвідчилась в дієздатності сторін. До того ж в своєму позові ОСОБА_2 ставить питання про розірвання договору, що в своїй правовій природі передбачає безумовну обізнаність з його умовами, але неотримання того, на що розраховувала, ставить підставою для розірвання договору.

Як підтверджено матеріалами справи, нотаріус засвідчив волю сторін в договорі від 13.12.2014р. № 831; з договором сторони знайомились декілька днів, протягом яких тривала підготовка з посвідчення правочину; нотаріусом роз'яснені умови і наслідки укладення договору; позивач своїм підписом в окремому рядку ствердила отримання нею до підписання договору грошей в сумі 10064000грн., як одного з об'єктів спільного майна подружжя, і завірила володіння цими коштами.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 22 вищезгаданої постанови № 11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З огляду на вказані роз'яснення Пленуму ВСУ щодо узгодження між сторонами вартості майна, положення ст. 69 СК, ст.ст.6, 627 ЦК України, що регулюють свободу договору між подружжям, п. 4.4. розділу 5 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, відсутності в законодавстві, що регулює спірні відносини, прямої заборони відійти від рівності часток подружжя - не мають значення доводи апеляційної скарги про не проведення оцінки майна напередодні підписання договору. Оскільки позивач до підписання договору не ініціювала питання призведення оцінки майна, тим самим погодившись на перелік майна і відзначену в документах його вартість, відсутні ознаки порушення прав позивача.

З аналогічних підстав суд правильно відхилив доводи ОСОБА_2 у позові про порушення принципу рівності часток кожного з подружжя в спільному майні як підстави для визнання недійсним договору від 13.12.2014р.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги судом апеляційної інстанції був оглянутий наряд нотаріальних документів № 02-10 з правовстановлюючими документами на вказане в договорі нерухоме майно, свідоцтва про реєстрацію транспортних засобів, що є предметом поділу, витяги з реєстрів про обтяження і реєстрації речових прав на майно та ін., які стали підставою для учинення нотаріусом правочину. З нотаріального екземпляру договору від 13.12.2014р. (а.с. 69-74 наряду № 02-10) вбачається оригінальний підпис ОСОБА_2 під текстом про отримання нею обумовленої договором суми грошей до підписання договору.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що нотаріус не перевірила факт надходження коштів на рахунок позивачки до моменту підписання договору і наявність цих коштів на рахунку.

Однак, ці доводи не можуть свідчити про недотримання порядку укладення договору і порушення норм матеріального права, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Суд правильно відхилив доводи позивача щодо необхідності перевірки нотаріусом наявності у сторін грошової суми, визначеної в договорі, оскільки змістом глави 7 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України відсутні приписи перевірки нотаріусом наявності у сторін коштів для посвідчення договору про їх поділ у складі спільного майна подружжя за їх взаємною згодою.

Суд першої інстанції відхилив доводи позивача, щодо обмеження в граничному розмірі передання грошей згідно із постановою правління НБУ від 06.06.2013р. № 210 "Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою", якою установлено граничну суму розрахунків готівкою фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 гривень, з переконливою мотивацією обмеження до договорів купівлі-продажу і що не стосується договорів про добровільний поділ майна між подружжям.

Аналогічні доводи продубльовані в апеляційній скарзі представника позивача. Підстав з ними погодитись немає, оскільки таким доводам судом першої інстанції надана належна оцінка.

Суд вірно не прийняв доводи позивача про необхідність надання окремої розписки про одержання коштів на виконання приписів ст. 545 ЦК України.

Такий висновок узгоджується із ухваленою Верховним Судом України правовою позицією у постанові № 6-50цс/16 від 24.02.2016р., в сенсі якої письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми.

Посилання в апеляційній скарзі представника позивача як на порушення, що має стати підставою для скасування рішення, на неодночасне підписання сторонами договору (в 12год. відповідач, в 13.15год - позивач), не є юридично спроможним, оскільки вказаний час - це час внесення відомостей до відповідного реєстру вчинення нотаріальних дій, а не фізичної дії сторін договору з його підписання.

Колегія суддів не може погодитись із твердженням в апеляційній скарзі представника позивача, що грошова сума 10640000грн. це є грошова компенсація позивачеві за відведення відповідачеві більшої частини майна за договором. Таке твердження щодо правової природи цієї суми ґрунтується суто на викладеній приватній думці в.о. начальника Головного територіального управління юстиції в Донецькій області про те, що за послідовністю зазначення в договорі грошові кошти, які відведені дружині ОСОБА_2 можна вважати "виплатою" за більшу частину відведеного майна чоловікові ОСОБА_3 (а.с. 191). Проте, ця думка не є офіційним тлумаченням змісту договору, висловленим в порядку ч. 2 ст. 213 ЦК України.

Загальновживані терміни за всім текстом договору від 13.12.2014р. «переходить у особисту (неспільну) власність гр. ОСОБА_2», як по відношенню до грошової суми, так і по відношенню до інших об'єктів майна (нерухоме майно, транспортні засоби), дають змогу з'ясувати долю цього майна і розпорядження подружжя на відведення їх у власність ОСОБА_2 Тож, гроші заявлені як спільно нажиті і не є платою або грошовою компенсацією.

Таке формулювання, що дійсно виражене і закріплює певну зрозумілу волю сторін, не викликає подвійного тлумачення правової природи цих грошей як самостійного об'єкту спільного майна подружжя (ст. 61 СК України, п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 11), у зв'язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано, як погоджується колегія суддів, відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про тлумачення останнього речення п. 1 договору від 13.12.2014р.

Жодних об'єктивних даних про те, що вказана грошова сума, що є предметом спору, це грошова компенсація за частину відведеного відповідачеві майна не здобуто ані в ході розгляду справи судом першої інстанції, ані в апеляційному суді.

Оскільки судовим розглядом доведено, що вказана грошова сума це один з самостійних об'єктів майна, переліченого в договорі, то не ґрунтуються на вимогах закону посилання позивача у позові і представника позивача в апеляційній скарзі про необхідність здійснення розрахунків по цій сумі через банківські рахунки, що притаманно коштам, які передаються стороні в порядку грошової компенсації (ч. 2 ст. 365 ЦК України) або при укладенні договору купівлі-продажу.

Зважаючи на те, що під час укладення договору і напередодні позивач, як одна зі сторін договору, не наполягала на долученні до нотаріальних документів довідок про права неповнолітніх, недієздатних осіб на користування спірним нерухомим майном, довідок ЖКП, а також в ході судового розгляду справи і апеляційного провадження не надала будь-яких даних про фактичні права таких осіб на об'єкти спільного майна подружжя, то доводи апеляційної скарги представника позивача з цього приводу є формальними.

Встановлені судом фактичні обставини не дають підстав для твердження про допущену позивачем помилку (ст. 229 ЦК України). Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді не встановлено істотних обставин, щодо яких помилилась позивач при укладенні договору. А помилка внаслідок власного недбальства не є підставою для визнання недійсним договору або його частин.

Позивачем заявлено як підставу позову про визнання частково недійсним умов договору введення її в оману відповідачем стосовно обставин, що мають суттєве значення (ст. 230 ЦК України).

Ознак введення позивача в оману, що характеризується запереченням однієї сторони обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або замовчування їх існування, з огляду на зібрані докази, не вбачив суд першої інстанції, з чим погоджується і колегія суддів за недоведеності формування відповідачем вказаними діями у позивача хибної уяви щодо правової природи правочину або його істотних умов.

За викладених обставин, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову для визнання недійсними умов договору у п. 1 щодо передання грошей і застосування наслідків недійсності правочину.

Судом встановлено фактичне перебування коштів у ОСОБА_2 на момент підписання договору і відсутність з боку відповідача невиконаних зобов'язань в частині передання грошей або поршуненя умов договору з його боку. Відтак, відсутні підстави для розірвання договору в порядку ч. 2 ст. 651 ЦК України.

Крім того, заявлені позивачем вимоги про визнання недійсним договору в частині отримання нею грошей, виключають обґрунтованість заявлених позовних вимог протирічливого змісту про розірвання договору з мотивів не отримання того, на що вона розраховувала.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про перерозподіл за судовим рішенням спільного майна подружжя (без пропонування певних варіантів його поділу), включеного в перелік в оспорюваному договорі від 13.12.2014р., за доведенням відповідності правочину вимогам закону і відсутності підстав для визнання його недійсним або розірвання, не підлягають задоволенню.

Посилання в апеляційній скарзі представника позивача на процесуальні порушення, в тому числі неврахування судом заперечень позивача проти клопотання про витребування даних щодо власника 3 транспортних засобів, не є слушним, оскільки суд в судовому засіданні 20.10.2015р. (т. 1а.с. 196) заслухав безпосередньо думку ОСОБА_5 з мотивами заперечення проти заявленого клопотання про витребування доказів, за наслідками якого було ухвалене рішення про задоволення заяви, в чому колегія суддів не вбачає порушення процесуальних прав позивача. А письмові заперечення були подані 03.11.2015р. вже після прийняття рішення за клопотанням (т. 1 а.с. 198-199). Доводи про те, що заперечення проти клопотання були здані 20.10.2015р. не відповідають дійсності, оскільки в них відзначена дата автора «03.11.2015р.» (т. 1 а.с. 199), що співпадає зі штемпелем канцелярії про їх прийняття до суду.

Посилання на процесуальні порушення у вигляді не виклику відповідача до суду для дачі особистих пояснень, із урахуванням задекларованого у ст.ст. 6, 27 ЦПК України права сторони брати особисту участь в розгляді справи, не призвели до неправильного вирішення справи.

Оскільки суд першої інстанції в ході розгляду справи закінчив з'ясування обставин у справі і перевірку їх доказами, то, зважаючи на пояснення ОСОБА_6 в двох судових засіданнях 25.08.2015р. і 06.10.2015р. та в долучених письмових поясненнях (т. 1 а.с. 174-177, 178-179, 186), суд визначився з можливістю завершення розгляду справи у відсутність другого представника позивача ОСОБА_6, але ж за участю представника ОСОБА_5, яка висловилась в судових дебатах (т. 1 а.с. 254зв.).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем і її представниками не надано і до суду апеляційної інстанції. Порушень норм матеріального процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий С.А.Попова

Судді Т.Г.Ігнатоля

ОСОБА_12