У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Леванчука А.О.,
суддів: Парінової І.К., Писаної Т.О., Попович О.В., Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості,за касаційною скаргою публічного акціонерною товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17 січня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ЗАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № KIV0АК00051336, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 13 493,44 доларів США з терміном повернення коштів до 17 січня 2014 року.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору утворилася заборгованість, розмір якої станом на 27 травня 2015 року становив 27 626,11 доларів США і складався з: 7 278,90 доларів США - заборгованості за кредитом, 4 669, 47 доларів США - заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 793,38 доларів США - заборгованості по комісії за користування кредитом, 14 884,36 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Указану заборгованість позивач просив стягнути з відповідача у судовому порядку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 30 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Указані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Під час розгляду справи судом було встановлено, що 17 січня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № KIV0АК00051336, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 13 493,44 доларів США з терміном повернення коштів до 17 січня 2014 року (а. с. 9, 10).

На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 17 січня 2007 року було укладено договір застави, предметом якого був автомобіль марки «Chevrolet Lacetti», реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску.

Встановлено, що вказаний автомобіль 11 червня 2009 року був вилучений працівниками банку у відповідача для його подальшої реалізації з метою погашення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором від 17 січня 2007 року, для чого 23 березня 2009 року він видав довіреність на ім'я працівника ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_7 (а. с. 32).

Після продажу банком заставного автомобіля на підтвердження відсутності у відповідача заборгованості перед позивачем йому була видана керуючим Вишнівським відділенням Київського ГРУ Приватбанка довідка від 29 квітня 2010 року № 19.1.2.00-13/77 про те, що ОСОБА_6 погасив заборгованість за вказаним вище кредитним договором (а. с. 33).

Прийнявши в якості доказу довідку від 29 квітня 2010 року № 19.1.2.00-13/77, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки інших доказів на підтвердження наявної заборгованості відповідача за кредитним договором від 17 січня 2007 року позивач не надав.

Однак з таким висновком суду не можна погодитися з таких підстав.

Згідно із ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. ст. 58, 59, 60 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Вирішуючи даний спір, суд повинен був визначити які є належні та допустимі докази на підтвердження того, що відповідач виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі внаслідок чого, його зобов'язання за договором припинилися виконанням, проведеним належним чином.

Позивач в обґрунтування заявленого ним позову та наявної заборгованості відповідача надав відповідний розрахунок заборгованості та виписку про рух коштів, в якому відображені періоди здійснення погашення заборгованості за кредитним договором, періоди та на яку суму зменшилося сальдо за кредитом (тіло кредиту), період (кількість днів знаходження кредиту на простроченні) виникнення прострочення за тілом кредиту та її розмір, розмір відсоткової ставки, яка нараховується за користування кредитними коштами, розмір пені, що нараховується за невиконання умов кредитного договору та період (кількість днів за які нараховувалася пеня), період за який здійснювалося погашення відсотків та їх розмір, розмір та період нарахування відсотків на поточну заборгованість та прострочену заборгованість (з зазначенням періоду виникнення прострочення), сума та період нарахування пені, сума пені, що сплачена, сума та періоди нарахування комісії, загальна заборгованість за відсотками, сума комісії, що нарахована, сума комісії, що сплачена, заборгованість з комісії.

У порушення ст. ст. 60, 212, 303, 315 ЦПК України, апеляційний суд не надав належну оцінку доводам позивача та наданим ним на підтвердження заявлених ним позовних вимог в якості доказів розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів, при тому що відповідач не надав ні касового ордеру, ні квитанції, які б спростовували відсутність його заборгованості за договором від 17 січня 2007 року.

Отже, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом під час перегляду справи в апеляційному порядку, то постановлена цим судом ухвала підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерною товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 25 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

А.О. Леванчук І.К. Парінова Т.О. Писана О.В. Попович Г.В. Юровська Головуючий Судді: