У Х В А Л А

3 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Лященко Н.П., Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_6, про захист прав споживача,

встановила:

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 6 листопада 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції та направити справу на новий касаційний розгляд, посилаючись на неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 11, пункту 6 частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів», частин першої, другої статті 207 ЦК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й апеляційний суд, застосувавши положення статей 11, 15, 203, 204, 215, 230, 626, 627 ЦК України, статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», врахувавши роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оцінивши докази в справі згідно із статтями 10, 60 ЦПК України, виходив із того, що оспорюваний правочин, укладений між позивачкою та ФОП ОСОБА_5, відповідає вимогам чинного законодавства, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що у зв'язку з несвоєчасним перерахуванням грошових коштів на картку позивача, споживачеві виплачується неустойка в розмірі 1% суми, належної до повернення, що передбачено вимогами Закону України «Про захист прав споживачів». Укладений договір за своєю суттю є договором про надання споживчого кредиту, який було укладено 2 серпня 2013 року та кінцевий термін повернення грошей, встановлений Законом в 7 днів, минув 9 серпня 2013 року, тобто на момент звернення позивача з позовом до суду затримка повернення коштів в розмірі 476, 64 грн., сплачених за договором, скала 241 день. Відтак, сума матеріальної шкоди, завданої позивачу неправомірними діями відповідача, обґрунтована та підтверджена належними та допустимими доказами, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 грудня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що з урахуванням того, що договір купівлі-продажу між сторонами укладався на умовах розстрочки та розрахунок позивачем проводився кредитною карткою «Универсальная» ПАТ «ПриватБанк», доводи позивача про те, що повернути на його картку кошти за розірваним договором повинен саме відповідач є передчасними, оскільки без залучення у якості сторони у справі кредитора ПАТ «ПриватБанк» перевірити їх не передбачається можливим. Тому, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову, оскільки до участі у справі не залучено усіх сторін по спірному договору купівлі-продажу, який укладався на умовах розстрочки та розрахунок позивачем проводився кредитною карткою «Универсальная» ПАТ «ПриватБанк», а тому позивач не довів, що саме відповідач повинен був повернути кошти на його кредитну картку.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 квітня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що висновок суду першої інстанції пр. наявність правових підстав для стягнення з ТОВ «Алло» на користь споживача ОСОБА_3 коштів, сплачених за товар, ураховуючи розірвання договору купівлі-продажу, неустойки в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей, а також моральної шкоди. Необґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції про необхідність залучення до участі в справі ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитора, оскільки спір між сторонами виник на підставі договірних відносин, а саме - з договору купівлі-продажу товару та повернення, сплачених за договором, коштів.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року суд виходив із того, що суд касаційної інстанції не звернув уваги на умови надання споживчого кредиту фізичним особам пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не містять підпису відповідача. При цьому суд не встановив наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались, адже зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника від 14 вересня 2006 року, містить розбіжності.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог, а надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_6, про захист прав споживача за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 грудня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Н.П. Лященко

А.Г. Ярема