Справа № 310/343/16-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

26 грудня 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого: судді Черткової Н.І.,

при секретарі судового засідання - Димовій Л.В.

за участю позивача- Берегової Р.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача- Полянчук С.О., ОСОБА_2

розглянувши позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на наступні обставини. Позивачу на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1.

24.11.2011 року між нею та відповідачем був укладений договір дарування. Укладення цього договору було обумовлено тим, що вона є непрацездатною за віком і за станом здоров'я, потребує стороннього догляду та матеріальної підтримки.

Позивач вказала, що відповідач обіцяв доглядати за нею, забезпечувати продуктами харчування, вносити квартирну плату. У випадку виконання цих обов'язків, онук після її смерті набував би право власності на зазначену квартиру. На цих умовах позивач підписала договір, повністю довіряючи онукові. текст якого вона не читала, копію не отримувала.

Після укладення договору відповідач змінив своє відношення до позивача. Він не виконав обов'язки по забезпеченню продуктами харчування, необхідними ліками тощо

Крім того, з боку батьків онука чиняться різноманітні дії щодо неможливості її проживання у вищезазначеній квартирі.

Навесні 2015 року мати відповідача висловила намір переоформити з позивача особисті рахунки по сплаті комунальних платежів, на що вона заперечила і повідомила про можливість переоформлення рахунків тільки після її смерті. ОСОБА_3 було повідомлено про те, що ніхто їй нічого не повинен та квартира вже є власністю сина і її можуть виселити

Після вищезазначеної розмови за роз'ясненнями щодо укладеного нею правочину, позивач звернулася до Бердянської державної нотаріальної контори, де їй надали копію вказаного договору і роз'яснили, що вона уклала договір дарування, а ні договір довічного утримання, що квартира вже є власністю відповідача, а не стане його власністю після її смерті.

До укладення зазначеного договору між сторонами було оговорено всі умови, а саме: ОСОБА_3 будуть доглядати, надавати необхідну матеріальну допомогу, сплачувати комунальні послуги, купувати ліки, користуватися та розпоряджатися квартирою відповідач зможе тільки після її смерті. Під час укладання та підписання 24.11.2011 року договору дарування позивач вважала, що укладає договір довічного утримання.

Позивач дізналася про порушення свого права навесні 2015 року при зверненні до державної нотаріальної контори та отриманні фотокопії договору дарування. Тому позивач вважає, що є підстави для поновлення процесуального строку.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги, викладені в позові.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, вважали, що нема підстав для визнання договору дарування недійсним, оскільки позивач не помилялася відносно природи правочину, а достовірно знала та усвідомлювала, що підписувала договір дарування, а не договір довічного утримання.

Приватний нотаріус ОСОБА_5 в судовому засіданні показала, что посвідчувала спірний договір дарування 24.11.2011 року і нею при посвідченні цього договору були виконані всі вимоги Закону України «Про нотаріат», а саме сторонам договору роз»яснювався зміст договору, його правова природа, наслідки його укладання, тому вважала позовні вимоги необґрунтованими.

Суд, заслухав сторони, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого ци права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена ст. 257 ЦК України і становить три роки.

Як визначено правилами ст. 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскаржуваний договір був укладений між сторонами 24.11.2011 року, позивач звернулася до суду 20.01.2016 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Позивач пояснила, що пропустила строк позовної давності внаслідок того, що помилялася відносно правової природи укладеного в 2011 році договору, вважала, що уклала договір довічного утримання і вважала, що є до теперішнього часу власником квартири АДРЕСА_2, яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Бердянським державним заводом Скловолокно 16 січня 1997 року, зареєстрованого Бердянським міжміським бюро технічної інвентаризації, реєстраційний номер 34922429, за номером запису 10984 у книзі д.39 на праві приватної власності.

Після того, як батьки відповідача, які стали мешкати в спірній квартирі, висловили намір переоформити особисті рахунки по сплаті комунальних платежів на себе, позивач заперечувала і вони повідомили їй, що вона вже не власниця квартири, а власником квартири є їх син відповідач ОСОБА_4, якому вона подарувала квартиру в 2011 році.

Після цієї розмови позивач навесні 2015 року звернулася до Бердянської державної нотаріальної контори і отримала фотокопію договору, з якої дізналася, що 24.11.2011 року вона уклала договір дарування квартири, а не договір довічного утримання і, що вона вже не є власницею квартири.

Суд вважає, ці причини пропуску строку позовної давності поважними і поновляє їх позивачу.

Відповідно до договору дарування від 24.11.2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого державним нотаріусом Бердянської нотаріальної контори Запорізької області ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1-1662 ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 прийняв в дар трикімнатну квартиру АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачу) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно.

Згідно із ч. З статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України - якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі №6-69цс14, та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. В судовому засіданні встановлено, що позивачу дійсно нотаріусом роз»яснювався зміст укладає мого договору, його правова природа, наслідки його укладання. Але суд, задовольняючи позов, вважав, що позивач дійсно помилялася відносно фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, вона дійсно вважала, що укладає договір довічного утримання. Суд врахував при цьому наступні обставини: вік позивача, на момент укладання договору їй було 69 років, стан її здоров»я , тому вона і потребувала в той час і в майбутньому сторонньої допомоги, відсутність фактичної передачі спірного майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору. В судовому засіданні встановлено, що позивач з моменту укладання договору і по теперішній час продовжує мешкати в спірній квартирі, до моменту подачі позову особисті рахунки по сплаті комунальних платежів були оформлені на позивача, вона сплачувала комунальні платежі, доводи відповідача, що його батьки, які зараз мешкають в цій квартирі давали їй гроші на оплату комунальних платежів, ні підтверджені належними доказами. Встановлено, що відповідач з моменту укладення договору в спірній квартирі не мешкав, твердження відповідача про те, що він ставився до цієї квартири, як до свого майна, робив там ремонт не заслуговують на увагу, оскільки там мешкають його батьки, які стали там проживати з 2013 року, тому і підтримують квартиру в належному стані, роблять там ремонт. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 10.10.2016 року спірна квартира є єдиним житлом позивача. Доводи відповідача про те, що ця довідка дає дані про власність фізичної особи з 2013 року тому і стверджувати, що це була єдина власність позивача на момент укладання договору неможливо, але інших доказів в підтвердження цього доводу не надав, тому суд виходив із того, що спірна квартира, є єдиним майном позивача. Факт того, що спірний договір укладався між сторонами на певних умовах, а саме відповідач дійсно давав обіцянку в майбутньому доглянути позивача, надавати їй необхідну допомогу, купувати ліки, сплачувати комунальні платежі підтвердили свідки- Берегова Л.В., ОСОБА_6 та ОСОБА_6 Ці свідки також давали свідчення, що відповідач брав на себе обов»язок в подальшому сплатити кошти за частки інших дітей в цій квартирі, тому що позивач має трьох синів, а квартиру подарувала сину одного із них, своєму онукові ОСОБА_4 Тобто встановлено, що договір, який був укладений між сторонами, був укладений на певних умовах, що відповідач зобов»язався виконати на користь позивача дії майнового та немайнового характеру. І це вже не може вважатися договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Доводи відповідача про те, що позивач не потребувала на момент укладання договору сторонньої допомоги і це підтверджується відповіддю «Бердянського центру первинної медико-санітарної допомоги», відповідного до якої ОСОБА_3 на час укладання угоди мала задовільний стан здоров»я та не потребувала стороннього догляду, мала пенсію та депозити в банку не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ст.746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров»я.

Доводи представника відповідача, що позивач в ході судового розгляду не давала поясненнь стосовно того, що вона мала намір укласти договір довічного утримання, а бажала скласти заповіт, суд не вважає доказом того, що вона дійсно не мала намір укласти договір довічного утримання. Враховуючи вік позивача, відсутність спеціальної освіти, виходячи зі змісту наданих нею поясненнь, суд зробив висновок, що позивач дійсно мала намір укласти саме договір довічного утримання.

Тобто, суд, оцінивши всі докази в їх сукупності, вважає позов законним і обґрунтованим.

На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі

На підставі ст.ст.717, 203, 215, 229 ЦК України і керуючись ст..ст. 15, 30, 62, 202, 214, 221, 222 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: Бердянська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4, укладений 24 листопада 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 в реєстрі за № 1-1662, повернувши сторони в попередній стан.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судвий збір у розмірі 551 (п"ятсот п"ятдесят одну гривню), 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: