Справа № 308/5471/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 березня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі - КухтаМ.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 січня 2016 р. по справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну способу участі у вихованні дитини з участю залученого органу опіки та піклування Ужгородської міської ради,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся в суд з вказаним позовом до ОСОБА_2 про зміну способу участі у вихованні дитини, який мотивовано наступним.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01.06.2012 року було визначено спосіб участі позивача у вихованні сина ОСОБА_4 шляхом побачення ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, кожну другу неділю місяця з 17 до 19 години за місцем проживання сина в присутності матері дитини ОСОБА_2.

Зазначає, що станом на 11.05.2015 рік відсутні будь-які підстави щодо обмеження права батька ОСОБА_3 щодо безперешкодного спілкування з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 і тому просив суд змінити його спосіб участі у вихованні сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з «участі ОСОБА_3 у вихованні сина ОСОБА_4 шляхом побачення ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, кожну другу неділю місяця з 17 до 19 години за місцем проживання сина в присутності матері дитини ОСОБА_2.» на «вільний та безперешкодний доступ батька ОСОБА_3 у спілкуванні із сином ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та його вихованні».

Рішенням суду позовні вимоги задоволено повністю.

З цим рішенням не погодилась відповідачка, порушила питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи.

В судовому засіданні апелянт скаргу з наведених підстав підтримала та пояснила, що позивач з часу постановлення рішення у 2012 році лише двічі навідувався до сина і вона йому не перешкоджає в побаченні з сином. Жодного разу не відвідав сина і після висновку органу опіки та піклування, який є в даній справі.

Представник органу опіки та піклування виконкому Ужгородської міськради апеляційну скаргу підтримав.

Позивач в судове засідання не явився, надіслав суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції свій висновок мотивував значною кількістю норм матеріального та процесуального права, зокрема, ст.21,55 Конституції України, ст.1 ЦПК України, ст.ст.7,18,141,150,151,153, 155 СК України, ЗУ «Про охорону дитинства» ст.9 Конвенції ООН про права дитини, а також виходив з того, що відповідачем не доведено його заперечень проти позову.

Однак з таким висновком погодитись не можливо на підставі наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам постановлене у справі судове рішення не відповідає.

Так, зазначені вище норми Конституції України, ЦПК, СК України не регулюють спірні відносини, які стосуються встановлення способу участі позивача у вихованні сина ОСОБА_4. Це стосується і посилання в рішенні суду на ЗУ «Про охорону дитинства» та Конвенцію ООН з прав дитини, якими врегульовано питання захисту прав дитини: в даному випадку спір іде про права батька дитини, а не безпосередньо самої дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Саме на підставі цих норм Закону позивач і заявив даний позов стосовно спілкування з дитиною та її виховання. Однак вимоги цих норм Закону при спорі у вихованні дитини вирішується з врахуванням вимог ст.159 СК України, відповідно до якої /ч.1/ якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод; /ч.2/ суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Тому, для застосування вимог зазначеної статті слід встановити, що особа, яка проживає з дитиною - в даному випадку це мама дитини-відповідач - чинить перешкоди батьку дитини-позивачу у спілкуванні та вихованні дитини. І це повинен довести позивач відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, звертаючись до суду, в позовній заяві зазначив, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 01.06.2012 р. вже вирішувалось питання про визначення способу його участі у спілкуванні та вихованні сина. Саме цей спосіб він і бажав змінити. Тому у відповідності до вимог вказаної ст.159 СК України йому слід довести, що в період з дня набрання зазначеним судовим рішенням законної сили відповідач чинить йому перешкоди в спілкуванні та вихованні сина. Однак жодного такого доказу позивачем не надано. Більш цього, після зазначеного рішення суду та до звернення до суду з даним позовом він не звертався до органу опіки та піклування з питанням зміни способу його участі у спілкуванні та вихованні сина. Відповідно, зазначений орган ніякого рішення з цього приводу не приймав, а саме про невиконання рішення цього органу йдеться в ст.159 СК України.

В процесі розгляду справи орган опіки та піклування Ужгородського міськради надав висновок по спірному питанню з певною рекомендацією. Однак доказів перешкод, які чинила б відповідач позивачу останнім також не надано.

На підставі наведеного суд констатує, що позовні вимоги є недоведеними, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст.307,309,316 ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 за участі органу опіки та піклування Ужгородської міської ради про зміну способу участі у спілкуванні та вихованні з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н. скасувати і постановити нове рішення, яким в задоволенні зазначеного позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :