Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2016 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді Бенца К.К.,

при секретарі - Коціпак З.П.

за участі

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_3 подану в особі представника позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів у твердій грошовій сумі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 21.11.2008 р. з відповідача ОСОБА_2 на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 400 грн. (чотириста) гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15.10.2008 року. Позивач зазначає, що на даний час їх з відповідачем спільна дитина проживає з нею та її громадянським чоловіком від спільного проживання з яким в них є ще одна дитина. Вона вважає, що даний розмір аліментів є замалим, тому, що на даний час вона перебуває у декретній відпустці, що не дає їй можливості повноцінно утримувати сина, щодня вона витрачає кошти на продукти, одяг,взуття,шкільне приладдя,іграшки,розважальні програми,витрати на транспорт, а отже коштів недостатньо для належного утримання дитини.

Крім того, позивач зазначає що на даний час виникає потреба у додаткових витратах, а саме: витрати на вивчення іноземних мов, до яких дитина має хист та витрати пов'язані з лікуванням дитини. Вона самостійно оплачує витрати, пов'язані з відвідуванням занять сина з вивчення іноземної мови, щомісячно в сумі 400,00грн., а також купує ліки необхідні для лікування малолітнього сина ОСОБА_4.

Оскільки коштів, які стягуються з відповідача за рішенням суду, недостатньо для належного утримання дитини, на даний час вона перебуває у декретній відпустці, що не дає їй можливості повноцінно утримувати сина, з посиланням на положення ст.ст. 180-184, 192 Сімейного Кодексу України, ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи, щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», просила суд змінити розмір аліментів та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, починаючи з моменту набуття рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. В своїх поясненнях послалась на викладені в позовній заяві обставини.

Крім того зауважила, що позивач несе і додаткові витрати на дитину, які пов'язані з її навчанням та лікуванням, оскільки стан дитини є незадовільним позивач змушена купляти дорогі ліки , а також оплачує витрати, пов'язані з відвідуванням занять сина з вивчення іноземної мови, а відтак вважає, що наявні підстави для зміни розміру аліментів, які стягуться на підставі рішення суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову. Пояснив, що відсутня заборгованість по сплаті ним аліментів на утримання сина , що стягуються з нього за рішенням суду. Зокрема вказав, що він пів року оплачував витрати, пов'язані з відвідуванням занять сина з вивчення іноземної мови, однак їх син тільки два місяці відвідував заняття. Ввважає, що підстав для зміни розміру аліментів у твердій грошовій сумі не має. Вказує на те, що в нього не змінилося ні матеріальне, ні сімейне становище.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами у справі розірвано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21.11.2008 року (а.с. 6,10).

В шлюбі у сторін народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 28.08.2006 року, копія якого приєднана до матеріалів справи./а.с.8/

Відповідач ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини.

Як встановлено судом, відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21.11.2008 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 400 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття починаючи з 15 жовтня 2008 року. ( а.с. 6)

Cудом встановлено, що ОСОБА_2 працює в Закарпатській обласній філармонії та отримує регулярну заробітну плату, з якої проводиться щомісячно відрахування по сплаті аліментів, що стверджується даними довідки № 44 від 23.03.2016 року ( а.с. 48)

Правовідносини між сторонами випливають, зокрема із норм Сімейного Кодексу України.

Відповідно до ч.2 ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою ( ч.3 ст.51 Конституції України ).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційнимобов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Виходячи зі змісту вказаної норми закону умовою зменшення або збільшення розміру аліментів є зміна обставин.

У ст.192 СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення/зменшення розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я особи з якої стягуються аліменти або особи, яка отримує аліменти та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На думку суду, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, отримувача аліментів та неповнолітньої дитини, при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв'язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі (що фактично є зміною розміру) ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст. 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

До цього зводяться також правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України у справі № 143 цс13 від 05.02.2014 року.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, обов'язок доведення обставин, на які позивач посилається як на підставу для задоволення свого позову, покладено на нього.

Таким чином, суд базує свої висновки на тій обставині, що цивільно - процесуальне законодавство України покладає на позивача обов'язок довести наявність обставин, передбачених у ст. 192 СК України, які є підставою для задоволення позову та збільшення розміру аліментів.

Аналіз ч.1 ст.192 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про зміну розміру аліментів суд має встановити реальне існування особливих обставин, такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я особи з якої стягуються аліменти або особи, яка отримує аліменти та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про зміну розміру аліментів.

Аналізуючи докази, у судовому засіданні надані позивачем на підтвердження позовних вимог ,суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

В свою чергу, позивачем не доведено, що від дня ухвалення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, змінилося її матеріальне чи сімейне становище. Жодних доказів на підтвердження зміни матеріального стану, зміни сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров"я особи, яка отримує аліменти позивачем до суду не надано.

Разом з тим, позивачем не доведено той факт, що сімейне та матеріальне становище платника аліментів, та стан його здоров'я після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів змінився. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт значного покращення матеріального становища платника аліментів.

Крім того, позивач та представник позивача, як на підставу збільшення розміру аліментів, посилаються на те, що позивач самостійно бере участь у додаткових витратах, а саме : витрати на вивчення іноземних мов, до яких дитина має хист та витрати пов'язані з лікуванням дитини.

Проте, суд не бере до уваги зазначені доводи позивача, виходячи з наступного.

Законодавець у ст. 192 СК України чітко визначив підстави, при наявності яких можлива зміна раніше встановленого розміру аліментів. До таких підстав зконодавець відніс: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із батьків та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Разом з тим позивач до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину не зверталась.

Беручи до уваги встановлені обставини та відповідні ним правовідносини, суд не вбачає правових підстав для збільшення розміру аліментних зобов'язань у твердій грошовій сумі ОСОБА_2 , а відтак у задоволенні позовних вимог про зміну розміру аліментів слід відмовити, оскільки позивач належними та допустимими доказами не довела ті обставини на які посилалась як на підставу своїх вимог.

Зважаючи на викладене, з урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами не довела суду ті обставини на які посилалась як на підставу своїх вимог і такі не можуть грунтуватися на припущеннях , а відтак позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими і в їх задоволенні слід відмовити за недоведеністю.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки в позові відмовлено, підстав для присудження на користь позивача з відповідача

судових витрат суд не вбачає.

Керуючись ст. ст.10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 180 - 184, 192, 273 Сімейного Кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_3 подану в особі представника позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів у твердій грошовій сумі - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца