Провадження №2/760/567/16
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2016 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Демидовської А.І.,

за участю секретаря - Шевченко О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів переданих на зберігання, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_2, просить стягнути із ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 212 000 (двісті дванадцять тисяч) грн., 8 050,19 (вісім тисяч п'ятдесят) грн. 19 коп. три проценти річних від простроченої суми, 122 088,78 (сто двадцять дві тисячі вісімдесят вісім) грн. 78 коп. інфляційних втрат, 1 500,00 грн. витрат на правову допомогу, 1 000,00 грн. моральної шкоди та 3 307,27 грн. сплачений судовий збір.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 15 липня 2014 року, він передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 212 000 гривень на зберігання на період з 15.07.2014 року по 21.07.2014 року. Згідно розписки ОСОБА_2 зобов'язувався повернути до 14.00 години 21.07.2014 року всю суму у повному обсязі. Однак, сума коштів по закінченню строку дії розписки, йому повернута не була. На неодноразові вимоги про термінове повернення грошових коштів у сумі 212 000 гривень, відповідач не реагував, кошти не повертав. По закінченню строку дії розписки, тобто 20 травня 2015 року, він звернувся до ОСОБА_2 із письмовою вимогою повернути суму коштів отриманих на зберігання. Проте, відповідачем відповіді на таке звернення надано не було, а грошові кошти не повернуті.

Представник позивача надав на адресу суду заяву про слухання справи у його відсутність та просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Проте, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Відповідач в ході судового розгляду проти позову заперечив пославшись на те, що позивачем надавались кошти іншій особі, а не йому, однак визнав написання розписки власноруч. Одночасно, вказав на неможливість надання доказів в підтвердження зазначеного.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає за можливе позов задовольнити повністю, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно розписки від 15 липня 2014 року, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 212 000 гривень на зберігання на період з 15.07.2014 року по 21.07.2014 року. Згідно розписки ОСОБА_4 зобов'язувався повернути до 14.00 години 21.07.2014 року всю суму у повному обсязі.

Письмовою вимогою від 20 травня 2015 року, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 про термінове повернення грошових коштів у сумі 212 000 гривень.

Відповідачем вказані обставини не оспорювались, як і не оспорювався факт надання розписки ОСОБА_1 про отримання коштів в розмірі 212 000 гривень.

Виходячи із оцінки зібраних доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів у сумі 212 000 гривень від позивача.

Згідно ч.1 ст.936 ЦК України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною 1 ст.937 ЦК України передбачено укладення договору зберігання у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно ст.938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Статтею 949 ЦК України передбачений обов'язок зберігача повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості.

Згідно ч.1 ст.950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

За ст.951 ЦК України збитки, завдані поклажедавцеві втратою (нестачою) відшкодовуються у розмірі її вартості.

Згідно ст.953 ЦК України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України , боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, наявність розписки у позивача, свідчить про те, що зобов`язання відповідачем не виконані та кошти не повернуті. Розписка надана відповідачем 15 липня 2014 року в розумінні вимог ст.207 ЦК України є належним доказом у справі в підтвердження отримання відповідачем на зберігання грошових коштів та докази повернення коштів в матеріалах справи відсутні.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідач станом на 26 жовтня 2015 року, прострочив виконання грошового зобов'язання у розмірі 212 000 грн. на 462 дні (період з 22 липня 2014 року по 26 жовтня 2015 року). Відповідно 3 % річних становлять: 212 000 грн. * 3% * 462 дн. / 365 дн. / 100 % = 8 050,19 грн., інфляційні втрати становлять - 122 088,78 грн.

Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»від 31.03.1995 р. № 4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно Позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що сума моральної шкоди в 1000,00 грн. є достатньою та справедливою.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Кваліфікованість представника позивача підтверджується свідоцтвом на право зайняття адвокатською діяльністю. Повноваження в суді підтверджуються договором про правову допомогу від 20 травня 2015 року. На цій підставі суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача витрати, понесені позивачем на правову допомогу в розмірі 1 500 грн., що підтверджується актом від 10.06.2015 р.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судовий витрати, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача сплачені позивачем судові витрати по справі у розмірі 3 307,27 грн..

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, ст.ст.16, 59-61, 625, 936-938, 949, 950, 953 ЦК України, -

вирішив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів переданих на зберігання - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження : м. Київ, ідентифікаційний номер : НОМЕР_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 ( Ідентифікаційний номер : НОМЕР_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_2.) грошові кошти у розмірі 212 000 (двісті дванадцять тисяч) грн.., 8 050,19 (вісім тисяч п'ятдесят) грн. 19 коп. три проценти річних від простроченої суми, 122 088,78 (сто двадцять дві тисячі вісімдесят вісім) грн. 78 коп. інфляційних втрат, 1 500,00 грн. витрат на правову допомогу, 1 000,00 грн. моральної шкоди та 3 307,27 грн. сплачений судовий збір.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні в судовому засіданні - протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: А.І. Демидовська