Справа № 310/1445/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

23 листопада 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді…….Дністрян О.М.,

при ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Бердянської державної нотаріальної контори про визнання майна особистою приватною власністю дружини

В с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, Бердянської державної нотаріальної контори про визнання майна особистою приватною власністю дружини, мотивуючи свої вимоги тим, що з 21.02.2001 року вона перебувала у шлюбі зі ОСОБА_6, під час цього шлюбу нею за договором купівлі-продажу від 05 червня 2002 року було придбано квартиру АДРЕСА_1. Позивачка зазначила, що кошти, за які була придбана вказана квартира, не були коштами спільного сімейного бюджету, а належали їй особисто, оскільки були отримані у дар. Станом на час реєстрації шлюбу ні вона, ні її чоловік особистих збережень не мали. Чоловік мешкав у гуртожитку та мав на утриманні трьох дітей: двох неповнолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та повнолітнього сина ОСОБА_7, який на той час був вже повнолітнім та продовжував навчання в інституті на контрактній основі. Також чоловік надавав допомогу колишній дружині, яка на той час не працювала. Вона також не мала власного житла та особистих накопичень. Після реєстрації шлюбу вони з чоловіком працювали, але розмір їх заробітних плат не дозволяв придбати житлове приміщення. У зв'язку з цим вона звернулась за допомогою до свого дядька ОСОБА_8, який запропонував їй шукати варіанти, які б підходили, та запевнив що безоплатно подарує їй необхідну грошову суму. У квітні 2002 року вона знайшла квартиру, що влаштовувала її за місцем розташування, площею та станом. З продавцем квартири нею була досягнута домовленість про ціну у розмірі 8,5 тис. доларів США та порядок купівлі-продажу. Вона повідомила про це ОСОБА_8 і він погодився з сумою та запропонував приїжджати за грошима. 03.05.2002 року було укладено договір дарування, за яким ОСОБА_8 подарував їй грошову суму у розмірі 8,5 тисяч доларів США для придбання житлової квартири. Гроші отримала та передала для неї її матір, яка на підставі доручення діяла в її інтересах. Вказані кошти 05.06.2002 року були нею передані ОСОБА_9 перед підписанням договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 в рахунок оплати за квартиру. Також позивачка зазначила, що оскільки квартира була придбана за її особисті кошти, отримані в дар, то є підстави для визнання цієї квартири її особистою приватною власністю. Просила суд визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_3.

Позивачка до початку судового засідання через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти заочного розгляду справи.

Відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином (т.2 а.с.76-80), заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали, про причини неявки суд не повідомили. Тому суд у відповідності до ст. 224 ЦПК України, вважає за можливим провести заочний розгляд справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані в силу ст. 60 ЦПК України докази в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за таких підстав.

21 лютого 2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_6 (до шлюбу Подлєгаєвою) ОСОБА_10 було зареєстровано шлюб (свідоцтво про одруження І-ЖС № 038184, видане 21.02.2001р. Відділом реєстрації актів громадянського стану Бердянського міськрайонного управління юстиції Запорізької області т.1 а.с.9).

Відповідно до договору дарування грошових коштів від 03 травня 2002 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_2, в інтересах якої за довіреністю від 26.04.2002р. діяла ОСОБА_11, на придбання квартири у м.Бердянську Запорізької області суму у розмірі 8500 доларів США, яка була отримана ОСОБА_11 згідно акту приймання-передачі грошових коштів від 03.05.2002р. (т.1 а.с.14-15).

05 червня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області, реєстровий № 2822, ОСОБА_2 за 30488 грн. купила трикімнатну приватизовану квартиру № 25 у житловому будинку № 25 по вул. Мазіна в місті Бердянську Запорізької області (т.1 а.с.5).

Вирішуючи даний спір суд виходить з того, що відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України ) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України .

Як вбачається з матеріалів справи, права і обов'язки щодо спірного майна виникли у момент його придбання, у 2001 році, і правовідносини між сторонами з приводу права власності на нього нормами СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, не регулюються, а підлягають застосуванню норми КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України, який був чинний на час придбання вказаної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12.06.98р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст.28 КпШС).

Обґрунтовуючи свої вимоги позивачка ОСОБА_2 посилалася на те, що спірну квартиру вона придбала за особисті кошти, подаровані їй її дядьком ОСОБА_8 На підтвердження даної обставини вона надала копію договору дарування грошових коштів від 03 травня 2002 року у розмірі 8500 доларів США (що на час укладання договору, враховуючи офіційний курс НБУ за 100 доларів США 532,7 грн., складає суму у розмірі 45279,5 грн.), а договір купівлі-продажу спірної квартири укладено через місяць після укладення договору дарування грошових коштів.

Зазначені договори купівлі-продажу та дарування грошових коштів ніким не оскаржені, недійсними не визнані.

Згідно з вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК України розгляд і вирішення цивільних справ у судах проводиться на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України також визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Згідно з розясненнями, що містяться в п.п. 23,30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання.

За таких підстав суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та таким, що підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд -

В и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_4.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СуддяОСОБА_12