Справа № 182/2462/16-ц
Провадження № 2/0182/2483/2016
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23.06.2016 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Шестакової З.С.

при секретарі - Пометій Є.Т.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, суд

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 24 травня 2013 року між ним і ОСОБА_4 укладено договір позики, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав від нього в борг грошові кошти 20 000 доларів США строком до 24 серпня 2013 року.

20 липня 2013 року відповідач позичив у нього ще 10 000 Євро строком до 20 жовтня 2013 року, а 24 липня 2013 року знову взяв у борг 15 000 доларів США строком до 24 вересня 2013 року.

Усі умови договорів позики були погоджені сторонами та викладені в розписках, власноручно написаних та підписаних ОСОБА_4 24 травня 2013 року, 20 липня 2013 року та 24 липня 2013 року.

Посилаючись на те, що відповідач у строки, вказані у боргових розписках, не виконав зобовязання за договорами позики, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_4 за договором від 24 травня 2013 року суму основного боргу 503 253,44 грн., що по курсу Національного Банку України еквівалентно 20 000 доларів США; за договором від 20 липня 2013 року суму основного боргу 287 533,85 грн., що по курсу Національного Банку України еквівалентно 10 000 Євро; за договором від 24 липня 2013 року суму основного боргу 377 440,08 грн., що по курсу Національного Банку України еквівалентно 15 000 доларів США

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та суду показали, що умовами договорів позики були передбачені проценти за користування позикою в розмірі 5 % від суми кожного боргу, які ОСОБА_4 зобовязався сплачувати щомісячно. Оскільки відповідач до кінця листопада 2014 року виконував передбачені умовами договорів позики зобовязання щодо сплати процентів, ОСОБА_1 не наполягав на стягненні процентів за користування позикою, а просив стягнути з ОСОБА_4 лише суму основного боргу, з урахуванням зміни курсу долара США та Євро по відношенню до гривни в сумі 1 152 357,74 грн. (один мільйон сто пятдесят дві тисячі триста пятдесят сім грн.. 74 коп.), яка складається з:

-497 961,56 грн. (чотириста девяносто сім тисяч девятсот шістдесят одна грн. 56 коп.) - за борговою розпискою від 24 травня 2013 року;

-280 925,01 грн. (двісті вісімдесят тисяч девятсот двадцять пять грн. 01 коп.) - за борговою розпискою від 20 липня 2013 року;

-373 471,17 грн. (триста сімдесят три тисячі чотириста сімдесят одна грн. 17 коп.) - за борговою розпискою від 24 липня 2013 року.

Представник відповідача ОСОБА_3, який діяв в інтересах ОСОБА_4 на підставі довіреності, посвідченої 27 травня 2015 року приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованої у реєстрі за № 360 (а.с.53), позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав. При цьому, факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів від ОСОБА_1 у вищезазначених розмірах та на згаданих умовах не оспорював, однак зазначив, що отримані від позивача кошти ОСОБА_4 повернув в повному обсязі 30 вересня 2013 року, 25 жовтня 2013 року та 04 грудня 2013 року, що підтверджується зошитом видачі грошей, в якому є підписи позивача про отримання коштів в рахунок повернення боргу. Не спростовував представник відповідача той факт, що у позивача знаходяться оригінали боргових розписок, які ОСОБА_4 не зажадав повернути мабуть через те, що перебуває за межами України. Тому просив суд в позові відмовити.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд находить позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтованими та підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Як встановлено у судовому засіданні 24 травня 2013 року ОСОБА_4 взяв у борг у ОСОБА_1 грошові кошти 20 000 доларів США строком до 24 серпня 2013 року, про що власноручно написав боргову розписку (а.с.6).

20 липня 2013 року ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_1 ще 10 000 Євро строком до 20 жовтня 2013 року, про що власноручно написав боргову розписку (а.с.7).

24 липня 2013 року відповідач знову взяв у ОСОБА_1 у борг 15 000 доларів США строком до 24 вересня 2013 року, про що власноручно написав боргову розписку (а.с.8).

Даними борговими документами також була передбачена виплата процентів за користування борговими коштами в розмірі 5 % від суми позову щомісячно.

У судовому засіданні факт отримання ОСОБА_4 грошових коштів від ОСОБА_1 у вищезазначених розмірах, на згаданих умовах та написання ним боргових розписок представником відповідача не оспорювався.

Обставини, визнані сторонами, згідно із частиною першою статті 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Таким чином, факт отримання ОСОБА_4 у ОСОБА_1 грошових коштів за розписками від 24 травня 2013 року, 20 липня 2013 року та 24 липня 2013 року представником відповідача не заперечується, підтверджується його поясненнями в судовому засіданні та розписками позичальника, оригінали яких були оглянути в судовому засіданні.

Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_4 повернув ОСОБА_1 борг в повному обсязі, а саме, 30 вересня 2013 року в розмірі 19 095 доларів США за розпискою від 24 травня 2013 року; 25 жовтня 2013 року 20 000 доларів США за розпискою від 20 липня 2013 року та 24 липня 2013 року; 04 грудня 2013 року 10 000 доларів США за розпискою від 20 липня 2013 року, що підтверджується зошитом видачі грошей, не можуть бути взяті судом до уваги з наступних підстав.

За змістом статті 545 ЦК України прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобовязання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобовязання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно із частиною третьою статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57 60 ЦПК України.

Під час огляду судом наданого представником відповідача зошиту видачі грошей було встановлено, що записи дат, прізвища та певних сум були зроблені не ОСОБА_4 та не особами, які отримали кошти, а особою, яка вела даний зошит, що підтвердив у судовому засіданні представник відповідача.

Будь-яких характерних ознак про належність даного зошиту безпосередньо ОСОБА_4 судом не встановлено.

Так, у судовому засіданні представник відповідача суду показав, що у звязку з тим, що ОСОБА_4 перебуває за межами України, борг ОСОБА_1 повертала уповноважена ОСОБА_4 особа, яка вела зошит видачі грошей, в якому позивач розписувався після отримання коштів.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 545 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Однією з умов належного виконання зобовязання є його виконання належними субєктами.

Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобовязанні є боржник і кредитор.

У частині першій статті 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобовязаний особисто виконати зобовязання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно із частиною другою статті 527 ЦК України виконання зобовязання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами.

Частиною першою статті 528 ЦК України передбачено, що виконання обовязку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобовязання не випливає обовязок боржника виконати зобовязання особисто.

Таким чином, за змістом цієї норми переадресування виконання боржником своїх зобовязань іншій особі можливе, якщо боржник уповноважить на ці дії іншу особу.

В той же час, представник відповідача не надав суду жодних доказів на підтвердження необхідних повноважень у іншої особи щодо повернення позивачу суми основного боргу замість ОСОБА_4

Тому, записи з даного зошиту: «30.09.13 ОСОБА_1 возврат долг от 24.05.13 долл США 19 095»; «25.10.13 ОСОБА_1 возврат долг от 24.07.13 и 20.07.13 20 000,0 долл США»; «04.12.2013 ОСОБА_1 возврат долг от 20.07.13 долл США 10 000» не є належними доказами виконання конкретно ОСОБА_4 зобовязань перед ОСОБА_1 по поверненню основної суми боргу.

Під час судового засідання позивач показав, що ОСОБА_4 періодично до кінця листопада 2014 року на виконання умов договору сплачував йому проценти за користування борговими коштами, що відповідає вимогам статті 1048 ЦК України. За отримання процентів він дійсно розписувався у зошиту, яку вела сестра ОСОБА_4, однак кошти він отримував у національній валюті України гривні. Записів щодо повернення боргу в зошиті не було, було вказано лише його імя «Антон», тому, на думку позивача, записи, які представник відповідача вважає доказами погашення ОСОБА_4 боргу, зроблені вже після звернення ним до суду з даним позовом. Основний борг за розписками від 24 травня 2013 року 20 000 доларів США, від 20 липня 2013 року 10 000 Євро та від 24 липня 2013 року 15 000 доларів США ОСОБА_4 йому не повернув до теперішнього часу.

До того ж, нормою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем), в той же час відповідач та його представник не надали суду жодних доказів на підтвердження своїх заперечень щодо повернення позивачу боргу в розмірі 10 000 Євро, отриманих за борговим договором від 20 липня 2013 року.

Враховуючи положення частини другої статті 59 ЦПК України та абзацу 2 частини першої статті 218 ЦК України, суд вважає, що факт виконання умов договору позики повинен бути підтверджений письмовими або іншими доказами, крім пояснень сторін.

Приймаючи до уваги те, що представник відповідача не заперечував факт отримання ОСОБА_4 коштів від позивача у вказаному ним розмірі, та те, що оригінали боргових документів (розписки від 24 травня 2013 року, 20 липня 2013 року та 24 липня 2013 року) знаходяться у позивача ОСОБА_1, а згідно з положеннями частини третьої статті 545 ЦК України саме наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку, тому суд дійшов висновку, що факт повернення відповідачем боргу не підтверджений належними і допустимими доказами.

Відповідно до частини першої статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить висновку, що відповідач розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи те, що до теперішнього часу відповідач не виконав у повному обсязі своє зобовязання про повернення боргу, суд вважає, що сума основного боргу за борговими розписками від 24 травня 2013 року, 20 липня 2013 року та 24 липня 2013 року підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, ОСОБА_6 України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, ОСОБА_6 України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Тому, загальна сума боргу, який підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 становить 1 152 357,74 грн. (один мільйон сто пятдесят дві тисячі триста пятдесят сім грн.. 74 коп.), яка складається з:

-497 961,56 грн. (еквівалент 20 000 доларів США), - за борговою розпискою від 24 травня 2013 року;

-280 925,01 грн. (еквівалент 10 000 Євро) - за борговою розпискою від 20 липня 2013 року;

-373 471,17 грн. (еквівалент 15 000 доларів США) - за борговою розпискою від 24 липня 2013 року.

На підставі статті 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача повинні бути стягнути судові витрати в розмірі 6 890 грн. 00 коп.

Керуючись статтями 10, 11, 57, 60, 61, 88, 209, 212, 214, 215, 217, 218 ЦПК України, 1047-1049 ЦК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу суму 1 152 357,74 грн. (один мільйон сто пятдесят дві тисячі триста пятдесят сім грн.. 74 коп.), яка складається з:

-497 961,56 грн. (чотириста девяносто сім тисяч девятсот шістдесят одна грн. 56 коп.) - за борговою розпискою від 24 травня 2013 року;

-280 925,01 грн. (двісті вісімдесят тисяч девятсот двадцять пять грн. 01 коп.) - за борговою розпискою від 20 липня 2013 року;

-373 471,17 грн. (триста сімдесят три тисячі чотириста сімдесят одна грн. 17 коп.) - за борговою розпискою від 24 липня 2013 року.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 6 890,00 грн. (шість тисяч вісімсот девяносто грн.).

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6