Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.03.2016 Справа №607/18122/15-ц

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Ромазана В.В.

за участю секретаря Буцик О.П.

позивача та його представників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідачів та їх представників ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним , -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7, у якому просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,6 кв.м., серія та номер:7689, посвідчений 06.12.2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що із 31.01.1986 року по 29.04.1998 року він перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 Після розірвання шлюбу (29.04.1998 р. ) вони продовжували спільно проживати однією сімєю та вести спільне господарство до червня 2013 року. За цей час, сторони проживали як у ІНФОРМАЦІЯ_1, так і у квартирі по вул. В.Чорновола, 17/11 в м. Тернополі. Зазначив, що спірна квартира АДРЕСА_2 набута сімєю за спільні кошти, на підставі договору про пайову участь у будівництві будинку. Після здачі будинку в експлуатацію, 16 листопада 2008 року, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 08.10.2008 р. номер 1968, ОСОБА_5, видано свідоцтво про право власності на квартиру САВ 955835. 06 грудня 2014 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7, посвідчено договір дарування спірної квартири, за яким ОСОБА_5 подарувала вказану квартиру ОСОБА_4 Вважає, що спірний договір дарування був укладений без відому та згоди позивача, а тому просить визнати його недійсним.

Позивач ОСОБА_1 та представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити з підстав наведених у позовній заяві. Крім цього, ОСОБА_1 зазначив, що він протягом 2001-2003 років перебував на роботі в Португалії де одержав дохід у розмірі 19 676,47 євро, які використав на придбання квартири АДРЕСА_1.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, а також їх представник ОСОБА_6 в судовому засіданні позовних вимог не визнали, проти їх задоволення заперечили та суду пояснили, що ОСОБА_5 перебувала у шлюбі із позивачем ОСОБА_8 до 29.04.1998 року. 23 лютого 2005 року між ОСОБА_5 та споживчим кооперативом «Дуброва», було укладено договір про дольову участь, на підставі якого ОСОБА_5 самостійно сплачувала пайові внески у будівництво, що підтверджується наявними квитанціями про оплату. Після здачі будинку в експлуатацію, у 2008 році, ОСОБА_5 оформила право власності на квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 43,6 кв.м. Згідно чинного законодавства, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Позивачем ОСОБА_1 не представлено суду доказів спільного проживання із ОСОБА_5 протягом 1998-2015 років, а також про сплату пайових внесків на будівництво. На момент укладення договору дарування квартири АДРЕСА_3, сторонами було дотримано усіх вимог, передбачених ЦК України, а тому вимоги позивача є безпідставними та до задоволення не підлягають.

Третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 у судове засідання не з»явилась, подавши при цьому письмове клопотання про слухання справи у її відсутності.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано (Свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-ИД №023053, видане 29 квітня 1998 року відділом реєстрації актів громадянського стану Тернопільської міської ради Тернопільської області).

23 лютого 2005 року між ОСОБА_5 та Споживчим товариством «Дуброва» було укладено договір про участь у споживчому кооперативі, предметом якого є одержання квартири №13 (однокімнатна), загальною площею 41,75 кв.м. на 5-му поверсі, у 36-ти квартирному житловому будинку №3 по вул. Чернівецька в м. Тернополі. Розмір цільового внеску становить 16 282,5 доларів США.

На виконання п.п.4 п.3 зазначеного договору, ОСОБА_5 сплатила 77 750,75 грн. (квитанція №9 від 01.03.2005 р.), 8 130, 50 грн. (квитанція №10 від 21.04.2005 р.).

Як вбачається із акту звірки взаємних розрахунків від 20 травня 2008 року, складеного СК «Дуброва», цільовий внесок квартири №13, загальною площею 41,75 кв.м., здійснений ОСОБА_5 повністю.

23 жовтня 2008 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради, видано ОСОБА_5 ордер на житлове приміщення №923 серія МК, за яким остання (з сімєю 1 чоловік) отримала право зайняття житлового приміщення, житловою площею 18,6 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4.

16 листопада 2008 року, на підставі рішення виконкому Тернопільської міської ради від 08.10.2008 р. №1968, ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності серії САВ №955835, на однокімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5, загальною площею 41,8 кв.м., житловою 18,6 кв.м.

Відповідно до договору дарування від 06.12.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу, ОСОБА_5 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_4 (обдарований) прийняв у дар квартиру АДРЕСА_6.

Як вбачається із довідок про доходи наданих ОСОБА_4 за період з 2001-2003 роки, останній працював у Португалії та отримував доходи з базовою зарплатою 403 євро.

Будучи допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що кошти на купівлю спірної квартири АДРЕСА_6 вона передавала ОСОБА_5 так, як тривалий час працювала за кордоном в Італії.

Згідно із ст.10, 11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до роз»яснень викладених у пункті 20, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім.»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові при розгляді справи №6-2333цс15 від 25.11.2015 року (правова позиція), статтею 60 СК України визначено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є : 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.719 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В силу вимог ч.1-3, 5,6 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Проаналізувавши матеріали справи та оцінивши докази, суд приходить до переконання, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним, не підлягає до задоволення. При цьому суд зазначає, що позивачем не надано доказів, які б на думку суду, слугували підставою для визнання спірного правочину недійсним. При цьому, суд не бере до уваги представлені позивачем в якості письмових доказів протоколи допиту свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_5 від 12.09.2014 року, допитаних в рамках кримінального провадження №0002347 від 03.09.2014 року, а також протоколу одночасного допиту осіб від 21.11.2014 року, оскільки вони не є доказом того, що спірне майно, а саме однокімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_5 була придбана за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_5, а містять лише інформацію щодо їх спільного проживання. Із вказаних підстав, суд відкидає надану позивачем нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_12, оскільки у ній також не наведено обставин придбання спірного майна сторонами у справі. Також, суд не бере до уваги надану позивачем в обґрунтування своїх вимог заяву ОСОБА_13, оскільки зазначена особа не допитувалась у судовому засіданні, під час розгляду даної справи. Крім цього, суд зазначає, що позивачем не заявлялась вимога про належність спірного майна, а саме квартири АДРЕСА_7 до спільної сумісної власності, проведення його поділу, а відтак в силу ч.1 ст.11 ЦПК України суд не вправі виходити за межі позовних вимог позивача та розглядати справу на підставі поданих ним доказів.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 213, 214, 215 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 368, 717, 719 ЦК України, ст.ст. 60, 74 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання правочину недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_14