УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності, визнання договору дарування квартири недійсним та витребування майна, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 04 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

В квітні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд: визнати за ним право спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1; визнати недійсним з моменту укладення договір дарування цієї квартири, укладений 04 лютого 2015 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на його користь спірну квартиру; стягнути з ОСОБА_8 на користь позивача 2 780 грн 80 коп. в рахунок відшкодування понесених у справі судових витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що на підставі свідоцтва про право власності від 11 квітня 2005 року спірна квартира належала на праві власності позивачеві та членам його сім'ї - ОСОБА_9 і ОСОБА_10

28 січня 2013 року зазначена квартира була подарована дарувальниками ОСОБА_6, ОСОБА_9 і ОСОБА_11 обдарованому ОСОБА_8, про що був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування.

Такий договір дарування рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року визнано недійсним в частині дарування квартири її співвласником - позивачем ОСОБА_6

Маючи намір зареєструвати своє право власності на частку в квартирі в органах державної реєстрації, ОСОБА_6 дізнався про те, що 04 лютого 2015 року ОСОБА_8 подарував наведену вище квартиру за наступним договором дарування ОСОБА_7

Посилаючись на те, що оспорюваний договір дарування квартири від 04 лютого 2015 року відбувся без його, як співвласника, на те згоди, чим порушено його права, ОСОБА_6 просив суд задовольнити його позов.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 09 червня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 право спільної сумісної власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 40,49 кв. м., загальною площею 64,20 кв. м.

Визнано недійсним договір дарування спірної квартири, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 04 лютого 2015 року, з моменту його укладення.

Витребувано від ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 спірну квартиру.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 780 грн 80 коп.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 04 серпня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Витребувано від ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1/3 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1, житловою площею 40,49 кв. м., загальною площею 64,20 кв. м.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено за необґрунтованістю.

Стягнуто з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 в рівних частинах на користь ОСОБА_6 понесені ним судові витрати у розмірі 926 грн 93 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Херсонської області від 04 серпня 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що станом на квітень 2005 року квартира АДРЕСА_1, належала на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_6 та членам його сім'ї - ОСОБА_9 і ОСОБА_10

Право власності зазначених осіб виникло на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» і було зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації із визначенням частки кожного із співвласників, а саме по 1/3 частки за кожним (а. с. 63).

28 січня 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 подарували належну їм спірну квартиру в цілому ОСОБА_8, про що був укладений та нотаріально посвідчений договір дарування.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_8, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_11, приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Комаренко Т.М., про визнання договору дарування частково недійсним та визнано недійсним зазначений вище договір дарування від 28 січня 2013 року в частині дарування трикімнатної квартири АДРЕСА_1 житловою площею 40,49 кв. м., загальною площею 64,20 кв. м. ОСОБА_6.

Відповідно до договору дарування квартири від 04 лютого 2015 року, ОСОБА_8 подарував ОСОБА_7 трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалюючи у справі судове рішення про задоволення позову в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що спірна квартира є спільною сумісною власністю позивача та відповідача ОСОБА_8 Останній, подарувавши 04 лютого 2015 року квартиру в повному обсязі ОСОБА_7, розпорядився також і часткою іншого співвласника, позивача у справі, без достатніх на те повноважень.

Пославшись на норми ч. ч. 2-4 ст. 369 ЦК України, районний суд визнав позов ОСОБА_6 в частині визнання недійсним договору дарування квартири від 04 лютого 2015 року обґрунтованим та його задовольнив.

Висновки суду першої інстанції про необхідність витребування від ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 спірної квартири ґрунтуються на нормах ст. ст. 387, 388, 391 ЦК України і суд виходив з доведеності таких вимог позивача.

Апеляційний суд з такими висновками не погодився, встановив, що захисту в судовому порядку в даному випадку підлягає право позивача ОСОБА_6 лише на 1/3 частину спірної квартири № 31, набуте ним в порядку приватизації нарівні з іншими співвласниками такого майна (кожен по 1/3 частині квартири) та відновлене зазначеним вище рішенням апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2015 року відповідно до ст. 216 ЦК України, яка регулює питання щодо правових наслідків недійсності правочину.

Щодо позовних вимог ОСОБА_6 в частині визнання за ним та ОСОБА_8 права спільної сумісної власності на спірну квартиру, то апеляційний суд дійшов висновків, що позов у цій частині не підлягає задоволенню, як такий, що виходить за межі прав ОСОБА_6 на спірну квартиру та частково заявлений в інтересах ОСОБА_8, який є відповідачем в даному спорі і не бажає відновлювати своє право власності на спірну квартиру та не уповноважував на захист своїх прав ОСОБА_6

Не оспоривши дійсність вчиненої ним угоди, ОСОБА_8 вважається таким, що правомірно розпорядився належною йому часткою в квартирі, враховуючи характер укладеної ним з ОСОБА_7 угоди та те, що згода співвласника майна на відчуження належної іншому співвласникові частки шляхом дарування законом не вимагається.

Крім того, як вимоги ОСОБА_6 в цій частині, так і висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі, а посилання на ст. 392 ЦК України, як на таку, що регулює спірні правовідносини, є безпідставним, так як згідно з цією нормою цивільного права, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивач не втратив правовстановлюючий документ на належну йому частку в квартирі на праві власності, яке виникло на підставі свідоцтва про право власності, виданого Фондом комунального майна 11 квітня 2005 року та відновлено судовим рішенням від 14 січня 2015 року, тому вимога в частині визнання за ним права власності є безпідставної і такою, що виходить за межі, передбачених ст. 216 ЦК України, правових наслідків недійсності правочину.

Питання ж щодо державної реєстрації права власності, в тому числі з підстав витребування частки від добросовісного набувача, підлягає вирішенню в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в тому числі шляхом скасування державної реєстрації прав власності на 1/3 частину спірної квартири в судовому порядку, однак в даному випадку такий позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 не заявлено.

Враховуючи, що ОСОБА_7 заволодів спірною квартирою на підставі угоди, дійсність якої дарителем не оспорена, апеляційний суд дійшов висновків, що відсутні правові підстави вважати це заволодіння незаконним.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 388 ЦК України, яка заявлялася позивачем, як підстава заявлених ним позовних вимог, якщо майно було набуто безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Оскільки на час укладення договору дарування (04 лютого 2015 року) ОСОБА_8 був власником лише 2/3 частин квартири, а 1/3 частина квартири підлягала поверненню у власність позивача на підставі рішення апеляційного суду від 14 січня 2015 року, колегія суддів дійшла висновків, що 1/3 частина спірної квартири, як набута ОСОБА_7 безвідплатно у особи, яка не мала права її відчужувати, підлягає поверненню на користь її власника - ОСОБА_6

При цьому відсутність державної реєстрації прав позивача на 1/3 частину спірної квартири на час вирішення судом спору колегія суддів не вважала перешкодою для захисту прав останнього у наведений вище і обраний ним спосіб, оскільки у спірних правовідносинах йдеться про відновлення прав власника, а не про їх виникнення.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 зводяться до того, що апеляційним судом невірно вирішено спір, оскільки помилково визначено, що позивачеві належить 1/3 частина спірної квартири. Таке нерухоме майно належало йому та його родині на праві спільної сумісної, а не часткової власності і правовий режим такої власності не змінювався, частки кожного із співвласників не визначалися.

Такі посилання є безпідставними, оскільки родина позивача у власність набула квартиру в порядку приватизації і з урахуванням ч. 2 ст. 370 ЦК України, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (що в даному випадку відсутнє).

Крім того, квартира № 31 належала на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 і з копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7064731 від 21 квітня 2005 року (а. с. 63) вбачається, що за позивачем значиться 1/3 частка спірної квартири і ОСОБА_6 не доведено протилежного.

Доводи касаційної скарги та наявні в матеріалах справи документи висновків суду апеляційної інстанції про обґрунтованість позову лише в частині витребування на користь позивача 1/3 частини спірної квартири не спростовують, а тому, керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 04 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська