Справа № 310/2508/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

(ЗАОЧНЕ)

05 квітня 2016 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Черткової Н.І.,

при секретарі - Димовій Л.В.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області - Вареник Я.Є.,

прокурора - Мельник М.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав, посилаючись на наступні обставини.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.09.2003 року по 22.09.2012 року. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач вказав, що причиною розлучення стало те, що відповідач протягом подружнього життя часто та на тривалий строк виїжджала за межі України в невідомому для позивача напрямку, а під час перебування вдома постійно вчиняла скандали, які негативно впливали на психічний стан сина, який за наслідками такої поведінки матері, почав її боятися.

Позивач також вказав, що під час їх перебування з відповідачем у шлюбі, в період часу з 2003 року по 2008 рік, вони з відповідачем та сином проживали за адресою: АДРЕСА_2, а з 2009 року по 2012 рік вони всі разом проживали за адресою: АДРЕСА_1.

Одразу після того, як шлюб між сторонами було розірвано, відповідач виїхала з вищевказаного будинку на постійне проживання до іншого житла, а позивач з сином залишились проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_1, де продовжують мешкати по сьогоднішній день.

Після того, як відповідач виїхала з вищевказаного будинку АДРЕСА_1 її місце знаходження позивачу тривалий час було невідоме, оскільки на будь-який зв'язок ані зі ним, ані з сином вона не виходила.

Позивач зазначив, що на підставі поданої ним заяви до комісії з питань захисту прав дитини, та з урахуванням думки дитини, який власноруч написав заяву про те, що він бажає проживати разом з батьком, місце проживання дитини, ОСОБА_4 було визначено разом з позивачем.

Позивач вказав, що наприкінці грудня 2012 року, під час знаходження його разом з сином на святі «Новорічної ялинки» в ЗОНІ №1, йому зателефонував працівник міліції та повідомив про термінову необхідність прибути за адресою проживання до АДРЕСА_1, оскільки приїхала дружина. ОСОБА_5, яка не може потрапити до даного житла, у зв'язку з чим вона викликала представників правоохоронних органів.

Приблизно через 30 хвилин після зазначеної телефонної розмови позивач разом з сином прибув до їх будинку, біля якого зустрів лише представників правоохоронних органів, оскільки відповідача поряд з будинком не було.

Після того, як позивач пояснив представникам міліції, що ОСОБА_5 не є його дружиною, оскільки шлюб між ними розірвано рішенням суду, а також те, що з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_5 не проживає за адресою: АДРЕСА_1, та протягом останніх 3 місяців місце її перебування взагалі було йому невідоме, вони поїхали, після чого до будинку знову прибула ОСОБА_5 та почала гучно бити в двері, вимагаючи пустити її в будинок, висловлюючись при цьому нецензурною лайкою на адресу позивача та на адресу їх сина, у зв'язку з чим у дитини почалася істерика, та син почав благати мене не відчиняти двері, з чим позивач погодився, будучи занепокоєним емоційним станом дитини.

Однак, у зв'язку з тим, що незабаром відповідач вже почала намагатися зламати вхідні двері, позивач був змушений їй відчинити.

Одразу після того, як ОСОБА_5 увірвалася в будинок АДРЕСА_1, вона почала жбурляти меблі та речі, які знаходилися в будинку, при цьому ображаючи позивача та їх сина нецензурною лайкою, після чого вона викликала представника служби у справах дітей виконавчого комітету Бердянської міської ради.

Після прибуття представника служби у справах дітей, відповідач почала безпідставно скаржитися на те, що нібито позивач не дозволяє їй спілкуватися з сином.

З цього приводу представник служби у справах дітей звернувся до дитини, яка пояснила, що зі своєю мамою він не бажає спілкуватися за власної волі, оскільки мама лякає його своєю поведінкою.

У зв'язку з цим, представник служби у справах дітей пояснив, що жодних порушень прав дитини чи батьків не вбачає, на підставі чого залишив їх будинок.

З сином, протягом усього часу перебування в м. Бердянську, відповідач зовсім не спілкувалася, не цікавилася його успіхами в навчанні, станом його здоров'я, потребами, інтересами, оточенням. Коштів на утримання сина відповідач не надавала.

Після спливу чотирьох днів з моменту приїзду, відповідач знову поїхала за кордон України.

Після від'їзду відповідач телефонувала позивачу два рази з метою поспілкуватися з сином.

Позивач вказав, що син розповів йому, що мама дійсно іноді йому дзвонить, але він не відповідає, оскільки не бажає з нею спілкуватися, через те, що боїться, що вона знову розпочне кричати на нього та ображати.

Відповідач приїхала до м. Бердянськ 01 червня 2013 року, однак син від зустрічі з нею категорично відмовився.

З літа 2014 року по сьогоднішній день ОСОБА_5 до м. Бердянську не приїжджала, поспілкуватися з сином по телефону чи за допомогою інших технічних засобів зв'язку не намагалася, коштів на утримання сина не надавала.

Позивач вказав, шо відповідач протягом останніх трьох років взагалі не виявляє жодного інтересу до життя дитини, не займається його доглядом та вихованням, не переймається його потребами, не вважає за необхідне дотримуватися забезпечення та збереження його прав та інтересів, не піклується здоров'ям, фізичним, моральним та емоційним станом та розвитком дитини, та взагалі не поважає його, як особистість.

Майже від самого народження сина до теперішнього часу відповідач взагалі не виявляє материнської любові відносно сина, який потребує її материнської ласки та уваги, та, натомість, своєю агресивною та некерованою поведінкою провокує емоційні зриви у дитини, які призвели до того, що дитина просто боїться свою матір та взагалі не бажає спілкуватися з нею.

Позивач зазначив, що як мати - відповідач не відбулася, самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків відносно свого сина, ОСОБА_4, та своєю поведінкою не може бути позитивним прикладом для наслідування сином, а також благотворно впливати на формування його особистості та характеру.

ОСОБА_4, позитивних та добрих спогадів про маму взагалі не має. Всі події, які асоціюються у дитини з його матір'ю, є виключно негативними.

В лютому 2015 року ОСОБА_4, за власної волі та за власної ініціативи звертався до Бердянської міжрайонної прокуратури з заявою, в якій просив позбавити його мати, ОСОБА_5, батьківських прав.

Оскільки ОСОБА_5 протягом багатьох років свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками щодо сина, ОСОБА_4, та ухиляється від виховання дитини, не маючи для того жодних поважних причин, та своїми діями негативно впливає на моральний, емоційний стан сина та пригнічує його, не надає дитині необхідної материнської любові, позивач вважає, що на сьогоднішній день наявні всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина.

Позивач вказав, що в їх будинку для його сина створені всі необхідні та комфорті умови для нормального навчання та розвитку - будинок обладнаний всім необхідним, в користуванні ОСОБА_4 знаходиться окрема житлова кімната, в яких є ліжко, диван, шафа, книжкова поличка, телевізор, письмовий стіл, комп'ютер, іграшки.

Дитина забезпечена усім необхідним для навчання у загальноосвітній та музичній школах, а також одягом та взуттям.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги, викладені в позовній заяві.

Відповідач в судове засідання не з»явився, будучи належним чином повідомленим про дату та місце судового засідання, шляхом направлення судом окремого доручення до Республіки Болгарія про вручення відповідачу судових документів, які не були вручені у зв"язку з відсутністю відповідача за вказаною адресою. Також судом було надіслано судові повістки на адресу фактичного проживання відповідача до Республіки Німмечина, які також були повернуті до суду за закінченям терміну зберігання, тому суд, врахувавши думку позивача, представника позивача, представника третьої особи, які не заперечували провести заочний розгляд справи, на підставі ст. 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради позовні вимоги позивача підтримав і вважав доцільним позбавлення відповідача батьківських прав.

Прокурор в судовому засіданні також вважав позов підлягаючим задоволенню, оскільки повністю згоден з доказами, наданими позивачем та органом опіки та піклування і вважає, що є всі законні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітньої дитини.

Суд, заслухав сторони, пояснення свідків, вислухав думку прокурора, дослідивши письмові матеріали справи, вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 17.09.2003 року по 22.09.2012 року.

Від цього шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, в період часу з 2003 року по 2008 рік, вони проживали за адресою: АДРЕСА_2, а з 2009 року по 2012 рік вони всі разом проживали за адресою: АДРЕСА_1.

Встановлено, що одразу після розірвання шлюбу між сторонами, відповідач виїхала з вищевказаного будинку на постійне проживання до іншого житла, а позивач з сином залишились проживати в будинку за адресою: АДРЕСА_1, де і продовжують мешкати по сьогоднішній день.

Згідно рішення виконавчого комітету № 549 від 11.12.2012 року було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_4, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач наприкінці 2012 року поїхала за кордон України, а після від'їзду ОСОБА_5 телефонувала позивачу приблизно два рази для спілкування з сином, але дитина не бажає з нею спілкуватися, через те, що боїться, що вона знову буде кричати на нього та ображати.

Судом встановлено, що 01 червня 2013 року відповідач приїзджала до м. Бердянську, однак син від зустрічі з нею категорично відмовився.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_4 від 07.06.2013 року, він проживає тривалий час з батьком. Його мати, ОСОБА_5, мешкає окремо від них, оскільки вона розлучена з батьком. Ймовірно мати проживає в Німеччині. ОСОБА_4 з нею зв'язок не підтримує більш ніж півроку. Мати, ОСОБА_4 бачив 04.06.2013 року, коли його разом з батьком викликали до опікунської ради, де він заявив про те, що не хоче бачитися з матір'ю. Причини того, що він не хоче бачити матір поясняти відмовився.

Судом встановлено, що коли ОСОБА_5 у червні 2013 року перебувала в м. Бердянську, вона звернулась до служби у справах дітей з заявою про встановлення часу особистого спілкування з сином, ОСОБА_4, але сама відповідачка присутньою на засіданні комісії не було.

Згідно рішення виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області від 12 серпня 2013 року №316 було встановлено час для особистого спілкування ОСОБА_5 з сином, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким чином: спілкування матері з сином в присутності батька, за бажанням самого малолітнього, на будь-якій території м. Бердянська.

Судом встановлено, що восени 2013 року позивач вирішив подарувати своєму сину житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, та нежиле приміщення за адресою: АДРЕСА_3, у зв»язку з чим ОСОБА_5 було викликано до служби у справах дітей задля надання нею відповідного дозволу на це, на що остання відмовилася робити, хоча і усвідомлювала, що це робиться в інтересах дитини.

Судом встановлено, що під час перебування відповідача в м. Бердянську в жовтні 2013 року, вона не забажала зустрітися з дитиною.

Встановлено, що після цього ОСОБА_5 знову виїхала за межі України та повернулась до м. Бердянська лише в квітні 2014 року, коли і виявила бажання зустрітися з сином, але лише один раз, однак дитина від зустрічі з матір'ю категорично відмовилася.

Згідно пояснення ОСОБА_4, від 30.05.2014 року, він довів до відома всіх, кого це стосується, по відомим мамі причинам, він не хоче з нею зустрічатися. Вона сама створила таку обстановку та відштовхнула його від себе.

Судом встановлено, що останній раз відповідач приїздила до м. Бердянську влітку 2014 року.

Всі вищевикладені доводи позивача, також підтвердили і свідкі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, допитані в судовому засіданні.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач протягом останніх трьох років взагалі не виявляє жодного інтересу до життя свого сина, ОСОБА_4, не займається його доглядом та вихованням, не переймається його потребами, не вважає за необхідне дотримуватися забезпечення та збереження його прав та інтересів, не піклується здоров'ям, фізичним, моральним та емоційним станом та розвитком дитини, та взагалі не поважає його, як особистість.

Згідно листа ЗОШ I-III ст. №1 від 11.09.2012 року №161, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається з загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів №1 Бердянської міської ради Запорізької області з 2010 року. У перший клас хлопчика привела мати, ОСОБА_5. Хлопчик був збуджений, дратівливий, не реагував на прохання, з якими до нього зверталися, не вмів слухати. Мати спочатку намагалася прислухатися до порад учителя: була присутня на батьківських зборах, робила домашні завдання з дитиною, приділяла увагу вихованню сина, але не завжди її намагання досягали результатів. ОСОБА_4 залишався таким же неуважним і агресивним, як і був. У школі з ОСОБА_4 займався психолог. У II семестрі 2010-2011 навчального року мати перестала відвідувати школу. З того часу, з 2011 року, вихованням і навчанням ОСОБА_4 займається батько. ОСОБА_4, який щодня привозить і забирає сина зі школи, ходить на батьківські збори, бере участь у житті класу, записав ОСОБА_4 до музичної школи, тобто приділяє належну увагу вихованню сина. Це дало результати - хлопчик став стриманішим, врівноваженим, розсудливим, старанним, дисциплінованим; другий клас закінчив на достатньому рівні. Мати, ОСОБА_5, ні у другому (2011-2012 н.р.). ні у третьому (2012-2013 н.р.) класах школу не відвідувала, не брала участі у шкільному житті сина.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, позитивних та добрих спогадів про маму взагалі не має. Всі події, які асоціюються у сина з його матір'ю, є виключно негативними.

В судовому засіданні встановлено, що в лютому 2015 року, ОСОБА_4, за власної волі та за власної ініціативи звертався до Бердянської міжрайонної прокуратури з заявою, в якій просив позбавити його мати, ОСОБА_5, батьківських прав. Дана заява була передана Бердянською міжрайонною прокуратурою за належністю до виконавчого комітету Бердянської міської ради, що підтверджується листом виконавчого комітету №0333/03-Ж-240 від 17.02.2015 року.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов»язані піклуватись про стан здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до сімейного життя.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов»язання виховувати дитину, піклуватись про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 16 Постанови від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 протягом багатьох років свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками щодо сина, ОСОБА_4, та ухиляється від виховання дитини, не маючи для того жодних поважних причин, та своїми діями негативно впливає на моральний, емоційний стан дитини та пригнічує його, не надає дитині необхідної материнської любові.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області від 02.03.2016 року № 01-1280/48, орган опіки та піклування виконкому Бердянської міської ради Запорізької області вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_10 відносно малолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судом встановлені факти, які свідчать, що відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, свої батьківські обов'язки відносно сина не виконує, що є підставою для позбавлення його батьківських прав.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до вимог ст. 164 СК України позбавлення батьківських прав є способом захисту прав і інтересів дитини.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача.

На підставі ст.ст. 150, 164, 165 СК України, ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215, 224 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бердянської міської ради Запорізької області про позбавлення батьківських прав, задовольнити.

Позбавити громадянку Болгарії ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_10, яка народилася: село Сині Вир, Шумен, Каолінова район, Болгарія, ( ІПН НОМЕР_1) батьківських прав щодо малолітнього сина - ОСОБА_4, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Бердянську Запорізької області.

Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана відповідачем на протязі десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: