Справа № 347/1333/15
Провадження № 22-ц/779/650/2016
Головуючий у 1 інстанції Турянський І. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючого: Горблянського Я.Д.

суддів: Максюти І.О., Матківського Р.Й.

секретаря: Капущак С.В.

з участю: представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, - за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Косівського районного суду від 22 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а :

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом, вказавши, що 06.09.2010 року та 10.05.2010 року ОСОБА_4 отримала від нього 10 000 доларів США відповідно до укладеного договору позики на строк до 05.03.2011 року. Рішенням Косівського районного суду від 29.07.2011 року з ОСОБА_4 в користь позивача стягнуто кошти в розмірі 80 929 грн. заборгованості, що еквівалентно 10 000 доларів США. Внаслідок невиконання рішення суду ОСОБА_2 в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобовязання просив стягнути з відповідача 61 432,01 грн. інфляційних втрат та 8 571,99 грн. трьох відсотків річних, а разом 70 004 грн. заборгованості.

Рішенням Косівського районного суду від 22.01.2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 70 004 грн., з яких 61432,01 грн. інфляційні витрати та 8571,99 грн. три відсотки річних від простроченої суми боргу, а також 700,04 грн. сплаченого судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його незаконним, ухваленим внаслідок неповного зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.

Вважає, що норма ч.2 ст. 625 ЦК України до сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції застосовуються лише у випадку прострочення виконання грошового зобовязання, яке визначене договором у гривні. Іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає. Так, рішенням суду від 29.07.2011 року стягнута заборгованість за договором позики в розмірі 10 000 доларів США, а гривневий еквівалент вказаний в резолютивній частині, та не змінює валюту зобовязання. Проте, суд першої інстанції не врахував, що зобовязання за договором позики виражене в іноземній валюті та дійшов помилкового висновку про стягнення інфляційних втрат.

Також відповідач не погоджується з рішенням суду в частині стягнення трьох відсотків річних за прострочення зобовязання. Вказує, що строк виконання договору позики встановлений 05.03.2011 року, і саме з цієї дати починається перебіг строку позовної давності. Проте, позивачем пропущений загальний трьохрічний строк позовної давності до даного виду правовідносин, так як з позовом він звернувся в суд тільки 15.07.2015 року. Відтак обгрунтованим можна вважати стягнення суми трьох процентів річних за останні три роки, що передують подачі позову, тобто з 15.07.2012 року в розмірі 6136,09 грн.

За наведених доводів, ОСОБА_4 просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково, стягнувши в його користь 6136,09 грн. три відсотки річних, а в решті вимог відмовити.

Апелянт в судове засідання не прибула, хоча належним чином повідомлена про час і місце розгляду апеляційної скарги, тому справу слід заслухати у її відсутності по наявних доказах.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив прострочення виконання взятих на себе зобовязань перед ОСОБА_2, а тому з неї підлягає стягненню інфляційні втрати та три відсотки річних за період з дня звернення до виконання рішення суду про стягнення боргу за договором позики по час подання даного позову до суду в порядку ст.625 ЦК України.

Таке рішення не повністю відповідає нормам матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 06.09.2010 року уклала із позивачем договір позики 10 000 доларів США, які зобовязувалась повернути до 05.03.2011 року, проте своє зобовязання не виконала.

Рішенням Косівського районного суду від 29.07.2011 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.10.2011 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 стягнуто 80929 грн. заборгованості за договором позики та 1 000 грн. моральної шкоди.

На виконання рішення суду постановою державного виконавця ВДВС Косівського РУЮ 13.12.2011 року відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк до 20.12.2011 року для добровільного виконання рішення. Рішення суду на час розгляду даної справи не виконано. Як вбачається з платіжних доручень в межах виконавчого провадження позивачу в рахунок погашення боргу оплачено 831,20 грн. 03.06.2015 року та 831,20 грн. 03.07.2015 року.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.п. 17, 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України , оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України . За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З огляду на зазначене, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суд дійшов обґрунтованого висновку про підставність позову, оскільки боржник після ухвалення судового рішення про стягнення боргу не виконав свого зобов'язання щодо повернення позики.

Доводи відповідача про те, що суд необгрунтовано стягнув інфляційні втрати, оскільки договір позики укладений в валюті, колегія спростовує тим, що судовим рішенням було стягнуто заборгованість за договором позики у національній валюті - гривні, а тому кредитор не позбавлений права на отримання інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, стягуючи з ОСОБА_4 інфляційні втрати та три відсотки річних за період з 21.12.2011 року по 02.07.2015 року згідно проведенного позивачем розрахунку, суд не звернув увагу на те, що до даних вимог слід застосувати строк позовної давності.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ст. 264 ЦК України). Проте, переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу, а тому погашення боргу в межах виконавчого провадження, здійснене у червні-липні 2015 року, не можна вважати перериванням строку.

У процесі розгляду справи ОСОБА_4 була подана заява про застосування позовної давності.(а.с.61)

Згідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, ухвалюючи рішення про задоволення позову, на вищевказані обставини справи та норми закону уваги не звернув, належним чином не перевірив доводи та заперечення сторін; не визначившись з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин; залишив поза увагою те, що з боржника на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати та три процентів річних від простроченої суми в межах строку позовної давності з моменту звернення до суду з позовом за останні три роки.

Таким чином, розраховуючи заборгованість відповідача в межах позовних вимог за період з 15.07.2012 року по 02.07.2015 року з врахування оплаченої суми боргу три відсотки річних за прострочення виконання зобовязання становить 7189 грн.( (80929 *3%/365 *1052 дні) +80097,8*3%/365 *29 днів)), а інфляційні втрати виходячи з офіційного індексу інфляції за вказаний період 61292,52 грн.

Оскільки судом першої інстанції вище наведене не враховано, то є підстави для зміни рішення суду та зменшення стягуваної з ОСОБА_4 заборгованості до 68481,52 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення Косівського районного суду від 22 січня 2016 року в частині розміру стягнутої заборгованості змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 68481,52 грн., з яких 61292,52 грн. інфляційні втрати та 7189 грн. - три відсотки річних від простроченої суми боргу, та стягнути 684,81 грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_5

ОСОБА_6