АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:22-ц/790/258/16 Головуючий 1 інстанції -
Справа №640/8375/15-ц Зуб Г.А.
Категорія: сімейні Доповідач - Міненкова Н.О
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Міненкової Н.О.

суддів - Гальянової І.Г., Зазулинської Т.П.

за участю секретарів - Гончар А.І., Прологаєвої А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника третьої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м, Харкова від 14 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_4, встановлено факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 в період з 01 січня 2004 року по 7 травня 2015 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ? частину нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину нежитлової будівлі.

Не погодився з рішенням ОСОБА_2 й у апеляційній скарзі просить рішення скасувати як необґрунтоване і незаконне. В апеляційній скарзі посилається на те, що судом допущення суттєва неповнота судового слідства і не дана оцінка рішенням судів, які набрали законної сили, а саме рішенню Київського районного суду м. Харкова від 18.04.2014 року, яким задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та визнано, що поліпшення спільного майна щодо спірної будівлі та її реконструкція здійснені за рахунок ОСОБА_2 та стягнуто з ОСОБА_5 2600220,00 грн. витрат та відсотки 1560132,00 грн., а рішенням Київського районного суду м. Харкова від 03.07.2014 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_5 щодо припинення спільної сумісної власності та визначення розміру часток співвласників рівними.

Під час розгляду цивільних справ за участю ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у якості свідка була допитана ОСОБА_4 , яка пояснювала, що з ОСОБА_5 вони не проживають однією сім'єю та не мають стосунків як чоловік та жінка. Посилався на те, що суду не були надані належні докази на підтвердження того, що частина спірної нежитлової будівля є спільною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Після рішення суду про припинення спільної сумісної власності та визначення часток ОСОБА_5 право власності за собою не зареєстрував. Апелянт просив рішення суду змінити, відмовивши в задоволенні позову про визнання нежитлової будівлі спільною сумісною власністю чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі та в частині визнання за позивачкою права власності на частину цієї будівлі.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з правовою позицією, висловленою в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 03 червня 2015 року №-6-38цс15, застосовуючи статтю 60 Сімейного Кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте( джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 До ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна та визнання права власності суд першої інстанції послався в рішенні на висновки Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року з цих питань, правову позицію ВСУ, висловлену в постанові №-6-66цс13 від 18 березня 2013 року, а також на норму ст. 174 ЦПК України, яка передбачає визнання відповідачем позову і з цих підстав прийшов до висновку про задоволення позовних вимог.

Судова колегія не може погодитися з висновками суду першої інстанції так як відповідно до ч.3 ст. 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Згідно з постановою Верховного суду України від 11 березня 2015 року майно набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

майно придбано внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї( при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або індивідуальні доходи, об'єднанні в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства , бюджету, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Судова колегія вважає, що розглядом даної справи не підтверджено, що спірне майно набувалося в результаті спільної праці ОСОБА_5 та ОСОБА_4 Крім того, постановлені по спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 судові рішення щодо спірної нежитлової будівлі свідчать про інше.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 22 травня 2014 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року було встановлено, що 12.09.2006 року саме ОСОБА_2 уклав генеральну угоду з АППБ «Аваль», відповідно до якої Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 375000 доларів США, в порядку та на умовах, визначених у кредитних договорах, укладених в рамках цієї генеральної кредитної угоди строком до 12.09.2013 року.

На підставі кредитних договорів в рамках генеральної угоди ОСОБА_2 для переобладнання та реконструкції спірного нежитлового приміщення в період з 12.09.2006 року отримав 400000 доларів США які повністю витратив на прибудову до існуючого об'єкту, побудову другого поверху, капітального ремонту фасадної частини будівлі, внутрішніх ремонтних робіт будівлі, придбання меблів та обладнання для кафе та більярдної, придбання товарів, під заставу належної позивачу на праві приватної власності будівлі шиномонтажу по вул. Сидоренківській,36-Б в м. Харкові, поручителями виступали ОСОБА_5 та приватне підприємство «Баккара».

Реконструкція будівлі, побудова другого поверху здійснювалась за кошти позивача поступово. Спочатку було збільшено загальну площу будівлі до 156,1 кв.м. для розташування офісних приміщень. Згодом побудовано другий поверх, загальна площа будівлі стала складати 585 кв.м.

Судом було встановлено, що у відповідача ОСОБА_5 на той час не було грошей, достатніх для оплати за ремонтні роботи та придбання обладнання, він зобов'язався відшкодувати позивачу половину від тих витрат, які ОСОБА_2 здійснив на реконструкцію та погашення кредиту, про що видав позивачу 03.12.2010 року розписку, якою підтвердив наявність своєї заборгованості в розмірі 246000 доларів США, що в еквіваленті становить суму 2660 220,00 грн.

Суд визнав безпідставними доводи ОСОБА_5, що саме він здійснював оплату будівельних матеріалів і за власні кошти, так як ці обставини не спростовували факту здійснення поліпшення спірної будівлі за кошти ОСОБА_2

Суд не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_4, яка стверджувала те, що будівництво здійснювалося за власні кошти ОСОБА_5, оскільки ці обставини їй були відомі зі слів відповідача, а розписка від 03.12.2010 року свідчить, що будівництво спірної будівлі здійснювалося саме за кошти ОСОБА_2( а.с.116)

Також судом зазначено, що до проведення реконструкції спірної будівлі її вартість складала 10000 грн., а після будівельних і ремонтних робіт, обладнання кафе і більярдної, вартість об'єкту значно збільшилась. Рішенням суду були задоволені позовні вимоги та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на відшкодування вартості поліпшення майна у розмірі 2 600 220грн.( а.с.114 -130)

Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області від 06 березня 2014 року було відмовлено ОСОБА_5 в позові до ОСОБА_2 про визнання розписки недійсною.

Тобто, судовими рішеннями, які набрали законної сили достовірно встановлено, що будівництво та реконструкція спірної нежитлової будівлі здійснювалася за кошти ОСОБА_2

Крім того, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки тому, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 липня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, укладеним 22 вересня 2010 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено (а.с.235). На виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Харківській області знаходиться виконавчий лист виданий 24.07.2013 року Дзержинським районним судом м. Харкова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 2920241,10 грн.( а.с.108) На стадії виконання зазначеного рішення суду сторони укладали мирову угоду( а.с.111).

Тобто, заявляючи при розгляді справи про визнання спірного майна спільною сумісною власністю та його поділ, про те, що спірні нежитлові приміщення придбавалися за час спільного проживання сторін по справі , ведення ними спільного господарства, позивачка ОСОБА_4 між тим, не довела, що це майно придбавалося за спільні кошти, не зазначила джерело набуття цих коштів та не змогла пояснити наявність судового рішення про стягнення з ОСОБА_5 на її користь суми за договором позики і як це узгоджується з критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна.

В суді апеляційної інстанції позивачкою ОСОБА_4 надані разом із письмовими поясненнями докази здійснення нею підприємницької діяльності як фізичної особи - підприємця в продуктовому магазині, розташованому по вул. Ак. Павлова,№ 317 в м. Харкові, укладення нею договорів на охорону об'єкту де вона здійснювала підприємницьку діяльність, сплата за сигналізацію та звіти суб'єкта малого підприємництва - фізичної особи - платника єдиного податку, що не є доказами, якими підтверджується, що доходи від здійснення підприємницької діяльності направлялися на придбання у спільну власність спірного майна.

Враховуючи вище зазначене, судова колегія вважає, що рішення в цій частині підлягає скасуванню, у зв'язку із недоведеністю вимог щодо придбання спірного майна під час проживання чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу у спільну сумісну власність.

Звертаючись до суду з позовними вимогами щодо встановлення факту спільного проживання з ОСОБА_5 ОСОБА_4 зазначала, що метою встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є розподіл спільного сумісного майна, нажитого під час спільного проживання, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а саме спірних нежитлових приміщень, набуття права власності та оформлення своєї частини спільного сумісного майна в органах реєстраційної служби.

Враховуючи, що встановлення факту спільного проживання обґрунтовувалося необхідністю визнання спільною сумісною власністю саме нежитлових будівель за адресою: АДРЕСА_1 а ці вимоги позивачем не доведені, судова колегія вважає, що рішення підлягає скасуванню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303,304,307,309,313,317,319 ЦПК України судова колегія,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 за підписом його представника за довіреністю ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2015 року скасувати.

Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позовних вимог

Рішення набирає законної сили після його проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - Н.О. Міненкова

Судді - І.Г. Гальянова

Т.П. Зазулинська