Справа № 446/425/12 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/783/217/16 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів Штефаніца Ю.Г. і ОСОБА_2,

при секретарі Куцик І.Б.

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 червня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 червня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Стверджує, що спірні нежитлові приміщення набуті подружжям під час шлюбу, в зв"язку з чим підлягають поділу. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить постановити ухвалу про скасування рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 червня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копією реєстраційного посвідчення серії БТІ 003846 будинок № (109) 121 належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 19.07.1999 р.

Згідно витягу із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.07.2004р. будинок № 123 по вул. Київській, в смт.Запитів, Камянка-Бузького району Львівської області належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 740 від 10.06.2004 року.

В подальшому на підставі рішення виконавчого комітету Запитівської селищної ради за № 29 від 26.05.2005 року та 30.08.2005 року за № 43 вищевказані житлові приміщення були переобладнані та використовувались як магазин і кафе та на підставі розпорядження голови Камянка-Бузької РДА від 31.03.2008 року за № 220 було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію.

Також встановлено, що вищевказані приміщення переобладнані та використовуються відповідачем та членами його сім"ї для ведення підприємницької діяльності, даний факт підтверджується поясненнями сторін, а також довідкою виданою виконавчим комітетом Запитівської селищної ради за №216 від 01.04.2015 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з тих підстав, що спірні будівлі не набули статусу нежитлових, оскільки відсутня державна реєстрація права як нежитлової будівлі, тобто, право власності на згадані нежитлові приміщення відповідачем не оформлено.

З такими висновками колегія суддів погоджується.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу, що ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений обєкт нерухомості на підставі судового рішення, а тому з урахуванням вищенаведеного позовна вимога щодо визнання за сторонами права власності на приміщення нежитлової будівлі № 121/123 по вул. Київській в смт. Запитів Кам"янка-Бузького району Львівської області до задоволення не підлягає.

У відповідності до ч.3 ст.368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України встановлено диспозитивність цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В даному випадку, предметом спору є поділ майна подружжя, що є спільною сумісною власністю. Предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. Позивачем в свою чергу заявлена позовна вимога про поділ спірних нежитлових приміщень з урахуванням висновку експертизи № 053/13 від 23.09.2013 року, що не відповідає фактичним обставинам справи, а тому у задоволенні позовної вимоги про поділ нежитлової будівлі - спільного майна подружжя, слід відмовити.

За даних обставин, суд не в змозі здійснити поділ спільного майна подружжя право власності на яке не є оформлене належним чином, тобто без відсутності свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення. Поділ спірного майна подружжя, нежитлових будівель, буде можливим лише за наявності правовстановлюючих документів на будівлі.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні апеляційної скарги апелянту слід відмовити, а рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кам"янка-Бузького районного суду Львівської області від 09 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

ОСОБА_6