Ухвала

іменем україни

02 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» до ОСОБА_4 про стягнення в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 05 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року приватне акціонерне товариство «Просто-страхування» (далі - ПрАТ «Просто-страхування») звернулось до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_4 у порядку регресу страхове відшкодування у розмірі 16 408,91 грн.

В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначив, що з вини відповідача сталась дорожньо-транспортна пригода, у результаті якої страхова компанія виплатила відшкодування на користь потерпілого у розмірі 16 408,91 грн. При цьому відповідач не повідомила страхову компанію про настання страхового випадку, а тому позивач набув право на відшкодування витрат у порядку регресу.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 червня 2015 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПрАТ «Просто-страхування» суму сплаченого відшкодування у розмірі 16 408.91 грн.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 05 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПрАТ «Просто-страхування», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить вказане рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а оскаржуване рішення апеляційного суду залишити без змін.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 19 вересня 2007 року, керуючи автомобілем ВАЗ-21093, р.н. НОМЕР_2, і рухаючись по вул. Замковій у м. Тернополі, виїжджаючи з другорядної дороги на головну не пропустила автомобіль Daewoo Lanos, р.н. НОМЕР_1, який рухався по головній дорозі, внаслідок чого допустила зіткнення, спричинивши пошкодження транспортних засобів, чим порушила вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху.

Автомобіль Daewoo Lanos, р.н. НОМЕР_1, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу належав ОСОБА_5

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2007 року ОСОБА_4 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КупАП.

Згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів від 06 червня 2007 року серії ВА № 1552179, цивільна відповідальність ОСОБА_4 за шкоду заподіяну третім особам була застрахована ПрАТ «Просто-страхування» з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну у розмірі 25 500 грн.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 червня 2011 року стягнуто із ПрАТ «Просто-страхування» на користь ОСОБА_5 матеріальна шкода у розмірі 16 408,91 грн, витрати за складання звіту про вартість відновлювального ремонту у розмірі 400 грн та ін. витрати.

23 серпня 2012 року ПрАТ «Просто-страхування» перерахувало ОСОБА_5 страхове відшкодування у розмір 16 408,91 грн, а тому позивач звернувся до суду з указаним позовом, вказуючи на те, що має право регресної вимоги до страхувальника (відповідача).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач у строки, встановлені підпунктом 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до страховика не зверталась, а тому вимоги позивача про стягнення коштів з відповідача у порядку регресу підлягають задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 п. 33.1 ст. 33 цього Закону.

Згідно з підпунктом 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, МТСБУ про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, повідомити страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач як особа, винна в дорожньо-транспортній пригоді, притягнута до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, сплативши страхове відшкодування.

Крім того, потерпілий ОСОБА_5 після дорожньо-транспортної пригоди негайно телефоном повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, а потім звернувся із заявою про виплату страхового відшкодування з наступним направленням на їх адресу відповідних документів. Дані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16 червня 2011 року, яке набрало законної сили, і відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не потребують доказуванню.

Тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке у своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15.

Таким чином, апеляційний суд на підставі встановлених обставин справ дійшов обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами факту заподіяння йому збитків, які полягають у необґрунтованій виплаті страхового відшкодування потерпілому у дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце з участю ОСОБА_4 внаслідок несвоєчасного повідомлення останньою про цю дорожньо-транспортну пригоду.

З урахуванням вказаного колегія суддів дійшла висновку, що апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення про відмову в задоволенні позову.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Отже підстав для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду немає, а тому його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Просто-страхування» відхилити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 05 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:Т.О. Писана Л.М. Мазур В.А. Нагорняк