АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4874/16 Справа № 403/4758/12 Головуючий у 1 й інстанції - Кудрявцева Т. О. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2016 року м. Дніпро

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Григорченка Е.І., Пищиди М.М.,

за участю секретаря - Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, в обґрунтування якого із урахуванням уточнень, посилалася на те, що на праві власності їй належала 1/4 частина квартири АДРЕСА_1, а 3/4 квартири належало ОСОБА_2

В кінці серпня 2006 року ОСОБА_2 встановила металеві двері з замком в квартирі, від якого ключі їй не дала. ОСОБА_2 заявила, що в квартирі буде жити її син ОСОБА_4, чим порушила права позивача.

Із 2006 по 2011 рік тривав судовий процес по розгляду її позову до ОСОБА_2 про усунення їй перешкод у користуванні вказаною квартирою, зобов'язання передати ключі від вхідних дверей квартири. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2010 року ОСОБА_2 не виконала, ключ від вхідних дверей вона передала по акту від 15 грудня 2011 року в присутності адвоката в приміщенні Бабушкінського ВДВС і в той же день виконавче провадження було закрито. Проте, ключ до дверей квартири не підходив.

Позивач посилалася на те, що вона і відповідач мешкають окремими сім'ями, загального господарства не ведуть, мають різні бюджети, у спірній квартирі ніхто не був зареєстрований, у них були розділені особові рахунки, порядок користування квартирою раніше не визначався. Відповідач необґрунтовано чинила їй перешкоди у здійсненні повноважень власника житла і таким чином позивач була позбавлена права володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй часткою в спільній частковій власності. Натомість, ОСОБА_2 не мала права вселяти свого сина до вказаної квартири без її письмової згоди поки її частина не виділена в натурі, тому відповідач із сином володіли та користувалися всією квартирою, в тому числі її часткою в праві спільної часткової власності із серпня 2006 року по 04 листопада 2015 року. Син ОСОБА_2 - ОСОБА_4 проживав у цій квартирі із 01 вересня 2006 по 31 жовтня 2015 року, користувався всією квартирою, тим самим ОСОБА_2 зберігала свої кошти за її рахунок.

Позивач зазначала, що термін упущеної вигоди складає 66 місяців - з 01 вересня 2006 року по день подачі позову в березні 2012 року. В період із 01 березня 2012 року по 31 грудня 2014 року (до складання з відповідачем договору о компенсації за користування 1/4 часткою квартири) термін упущеної вигоди складає 34 місяці.

Відповідно до довідки ТОВ «Експерт-Сервіс» від 20 березня 2012 року розмір орендної плати за користування вказаною квартирою складає 1 500 грн. в місяць без врахування оплати за комунальні платежі, користування її 1/4 частковою спільного майна в розмірі 1/4 вартості орендної плати за 1 місяць складав 375 грн.

Розмір компенсації за користування 1/4 частиною житлової площі квартири за період з 01 вересня 2006 року по березень 2012 року (66 місяців) складає 24 750 грн., розмір компенсації за період з 01 березня 2012 року по 31 грудня 2014 року (34 місяців) складає 12 750 грн.

В період із 01 січня 2015 по 31 жовтня 2015 року ОСОБА_2, відповідно до укладеного з нею договору, платила їй 375 грн. щомісяця за користування її 1/4 часткою спільного майна.

Із 2006 року вона не могла користуватися своїм майном, проте сплачувала комунальні послуги, на 01 вересня 2015 року ця сума складає 1 461 грн.

Позивач зазначила, що такими діями відповідача їй була заподіяна моральна шкода, яку вона оцінює в 20 000 грн. Тому позивач просила стягнути із відповідача грошову компенсацію за незаконне користування і володіння її часткою у спільному майні - квартирі АДРЕСА_1: за період з 01 вересня 2006 по березень 2012 року в сумі 24 750 грн. та 14 000 грн. моральної шкоди; за період з 01 березня 2012 по 31 грудня 2014 року в сумі 12 750 грн. та 6 000 грн. моральної шкоди; стягнути із відповідача кошти в рахунок оплати комунальних послуг в сумі 1461 грн. та понесені витрати по справі в сумі 780,85 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто із відповідача на користь позивача грошову компенсацію за користування власністю у розмірі 12 750 грн., сплачені витрати за комунальні послуги в сумі 1 461 грн., на відшкодування моральної шкоди - 1 000 грн., понесені витрати по справі - сплачений судовий збір у сумі 465 грн., а всього 15 676 грн.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також не врахування обставин у справі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення суду скасувати в частині стягнення витрат за комунальні послуги в сумі 1 461 грн.

При ухвалені рішення судом враховані вимоги ст. ст. 22, 23, 319, 358, ч. 1, 3 ст. 386, ст.ст. 391, 1167 ЦК України.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є рідними сестрами, їх батьками були ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Після смерті батьків між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 виник спір щодо частки кожної у праві на спадщину у спадковому майні - квартирі АДРЕСА_2, який розглядався в судовому порядку. В зв'язку з зазначеним між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2010 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право власності на спадщину, визнання права власності, усунення перешкод в користуванні, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину по закону та за заповітом, визнання права власності, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_3 на 1/12 частину спірної квартири; визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_2 на 1/12 частину цієї ж квартири; визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину цієї квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5. Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 спірною квартирою із зобов'язанням ОСОБА_2 передати їй ключі від вхідних дверей квартири.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2011 року було скасоване рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2010 року в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_3 на 1/12 частину вказаної квартири, а також визнання недійсним свідоцтва про право власності на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_2 на 1/12 частину квартири, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 При цьому ухвалене рішення, яким ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні зустрічного позову до ОСОБА_7 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону та за заповітом, визнання права власності.

Вказані рішення судів вступили в законну силу і відповідно до ст. 61 ЦПК України встановлені ними обставини не підлягають доказуванню при розгляді даної цивільної справи.

Таким чином, за наведених обставин, судом встановлено, що ОСОБА_3 належала на праві власності 1/4 частини квартири АДРЕСА_3, а ОСОБА_2 належала 3/4 частини вказаної квартири.

Разом із цим, судом встановлено, що не заперечувалося і відповідачем та встановлено рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2010 року, ОСОБА_3, як співвласник вказаної квартири, з вини ОСОБА_2 була позбавлена права користування належним їй майном із серпня 2006 року, оскільки ОСОБА_2 її не впускала в квартиру, встановила в квартирі вхідні металеві двері з замком, ключі від якого їй не дала, у зв'язку з чим вказаним рішенням суду її було зобов'язано передати ОСОБА_3 ключі від вхідних дверей квартири.

Також судом встановлено, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2010 року ОСОБА_2 фактично не виконала, ключ від вхідних дверей вона передала ОСОБА_3 по акту від 15 грудня 2011 року в присутності адвоката в приміщенні Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, в той же день виконавче провадження було закрито, проте наданий нею ключ до дверей квартири не підходив, в наслідок чого позивач не змогла потрапити у спірну квартиру.

Крім того, ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_3 вселила у спірну квартиру свого сина ОСОБА_4, який проживав у ній із сім'єю з 01 вересня 2006 по 31 жовтня 2015 року. Увесь цей період, а зокрема в період розгляду даної цивільної справи, судом неодноразово оголошувалися перерви за клопотанням сторін для мирного вирішення справи, продажу спірної квартири і в цей час ОСОБА_3 не могла самостійно потрапити до квартири, оскільки не мала ключів від вхідних дверей, до квартири вона могла потрапити лише в супроводі ОСОБА_2, що не спростовано відповідачем.

Судом встановлено, що в період розгляду справи у суді у спірній квартирі не було зареєстровано будь-яких осіб, у позивача та відповідача були розділені особові рахунки, порядок користування квартирою між ними раніше не визначався, частки, що знаходяться у їх власності, в натурі не виділялися, проте відповідач необґрунтовано чинила позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, без отримання згоди від позивача вселила свого сина із сім'єю до цієї квартири.

Отже, в період із серпня 2006 року по 31 жовтня 2015 року ОСОБА_3 була позбавлена законного права володіти, користуватися та розпоряджатися належною їй часткою в спільній частковій власності, а ОСОБА_2 із сином у цей період без законних підстав володіли та користувалися і часткою позивача у спільному майні.

Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та моральної шкоди, про визначення порядку користування квартирою, виселення ОСОБА_4 з квартири, усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов'язання передати ключі, зобов'язання не перешкоджати у праві користування, володіння та розпорядження квартирою.

ОСОБА_2 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про виділ в натурі частини квартири, припинення права спільної часткової власності та визнання права власності на частину квартири, зобов'язання скасувати державну реєстрацію частини квартири та зареєструвати право власності на частину квартири, стягнення грошової компенсації за частину квартири та понесених витрат. Вказані позовні вимоги були об'єднані судом в одне провадження.

Судом встановлено, що під час судового розгляду даної цивільної справи, а саме 04 листопада 2015 року, за взаємною домовленістю сторін та згідно прийнятих ними умов, квартира АДРЕСА_3 була продана. Тому за клопотанням ОСОБА_3 ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2016 року були залишені без розгляду її позовні вимоги в частині позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_8 про визначення порядку користування квартирою, виселення, усунення перешкод в користуванні квартирою, зобов"язання передати ключі, зобов"язання не перешкоджати у праві користування, володіння та розпорядженням квартирою. Цією ухвалою було залишено без розгляду і зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ в натурі частини квартири. Крім того, ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 квітня 2016 року було залишено без розгляду за відповідним клопотанням інші вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 У позові ОСОБА_3, просила стягнути із відповідача упущену вигоду та посилалась на те, що термін користування відповідачем квартирою, внаслідок чого нею була упущена вигода, склав 66 місяців - з 01 вересня 2006 року по день подачі позову в березні 2012 року. В період з 01 березня 2012 по 31 грудня 2014 року (до складання з відповідачем договору про компенсацію за користування 1/4 часткою квартири) термін упущеної вигоди склав 34 місяці.

Суд вважав, що позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача грошової компенсації за період із 01 березня 2012 рогу по 31 грудня 2014 року (34 місяців) в сумі 12 750 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до довідки ТОВ «Експерт-Сервіс» № 011-П/12 від 20.03.2012 року розмір орендної плати за користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 складав 1 500 грн. в місяць (без врахування оплати за комунальні платежі). Отже, розмір орендної плати за користування 1/4 часткою вказаної квартири, склав 375 грн. на місяць і такі доходи позивач могла би отримати від здачі в оренду власності, проте була позбавлена цього (упущена вигода).

Судом встановлено, що 04 лютого 2015 року між сторонами був укладений договір, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язалася щомісячно, до 15 числа місяця, виплачувати ОСОБА_3 грошову компенсацію за використання її 1/4 частини спірної квартири, строк дії договору передбачений до 01 лютого 2016 року, перша сплата зазначена - 01 січня 2015 року.

У період із 01 січня по 31 жовтня 2015 року ОСОБА_2, відповідно до умов цього договору, сплачувала позивачу 375 грн. щомісяця за користування належною їй 1/4 часткою квартири, тим самим, визнала позовні вимоги позивача.

Тому суд дійшов висновку, що із відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за користування власністю у розмірі 12 750 грн., що не спростовано відповідачем.

Також суд вважав, що позовні вимоги про стягнення із відповідача упущеної вигоди за користування нею 1/4 частиною житлової площі квартири за період з 01 вересня 2006 року по березень 2012 року, що складає 24 750 грн., задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано доказів розміру вартості такої орендної плати за вказаний період, зважаючи на те, що рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2010 року, яким були встановлені обставини перешкоджання власністю, вступило в законну силу 24 лютого 2011 року і, крім того, у довідці ТОВ «Експерт-Сервіс» від 20.03.2012 року вказано розмір орендної плати станом на березень 2012 року, а не за період з 2006 року.

Судом також встановлено, що не маючи змоги користуватися своїм майном, позивач сплачувала комунальні послуги за вказаною адресою і на 01 вересня 2015 року сплачена сума складає 1 461 грн., тому суд дійшов висновку, що вказані грошові кошти підлягають стягненню із відповідача на її користь.

Посилаючись на вимоги ч. 1, 2 ст. 23, ст. 1167 ЦК України суд вважав такими, що підлягають частковому задоволенню позовні вимоги позивача про стягнення із відповідач моральної шкоди, оскільки діями відповідача позивачу була дійсно заподіяна моральна шкода, яка полягала в завданих їй душевних стражданнях, які вона зазнала внаслідок того, що із вини відповідача була позбавлена можливості користування своєю власністю, оскільки остання тривалий час не впускала її в квартиру, встановила вхідні металеві двері із замком у квартирі, ключі від якого їй не давала, а згодом надала такі, що не підійшли до дверей, без її згоди вселила в квартиру проживати свого сина. У зв'язку із неможливістю врегулювати конфлікт із відповідачем на протязі багатьох років у позивача порушився сон, вона постійно нервує, змушена в судовому порядку захищати свої права, докладає додаткові зусилля для організації свого життя, що суттєво порушило звичний для неї уклад життя.

Вирішуючи питання про розмір компенсації позивачу моральної шкоди, суд виходив із характеру та обсягу душевних страждань, яких вона зазнала, і вимог розумності та справедливості, а тому вважав за можливе визначити доведеною заподіяну моральну шкоду у розмірі 1000 грн.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційної скарги про те, що суд прийняв суперечливе рішення щодо визначення періоду, за який позивачу чинилися перешкоди; не враховані умови укладеної між сторонами угоди про сплату грошової компенсації; суд не врахував висновок експерта про неможливість поділу квартири; сторони тривалий час шукали покупця на квартиру; стягнення грошової компенсації неможливе у зв'язку із відсутністю договору за весь період; позивач не зверталась до суду із позовом про виділення їй частки квартири.

Частинами 1-3 статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідач тривалий час чинила перешкоди позивачу у користуванні квартирою, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності. Ці обставини встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2010 року, яким усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_3 спірною квартирою із зобов'язанням ОСОБА_2 передати їй ключі від вхідних дверей квартири (т.1 а.с.9-12).

Така поведінка відповідача підтверджена актами та заявами позивача щодо невиконання рішення суду першої інстанції(т.1 а.с.13-16).

Ці письмові докази позивача відповідач не спростувала належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.57-60,64 ЦПК України.

Відповідач не заперечувала того, що у спірній квартирі поселився та проживав із своєю сім'єю її син. Отже, доведеним є факт користування спільним майном лише відповідачем.

А тому наявні підстави для застосування положення ч.3 ст.358 ЦК України, яка передбачає, право співвласника вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом першої інстанції встановлено, що поділ двокімнатної квартири на дві окремі частини є неможливим, а користувалася спільним майном лише відповідач у справі, нею не сплачувалася матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування, чого не заперечувала і відповідач.

Стягнута судом сума матеріальної компенсації на основі визначення розміру орендної плати станом на березень 2012 року, відповідно до довідки ТОВ «Експерт-Сервіс» від 20.03.2012 року, відповідає вимогам п.6 ст.3 ЦК України, та не суперечить і висновкам постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі N 6-2925цс15.

Відповідно до вимог п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

А частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Оскільки доведеним є факт тривалого чинення перешкод позивачеві у користуванні квартирою внаслідок протиправної поведінки відповідача, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою, а тому і висновок суду про спричинення позивачу моральної шкоди підтверджений матеріалами справи, та розмір стягнутої суми на відшкодування шкоди не суперечить положенню ч.3 ст.23 ЦК України.

Разом із тим, висновки суду першої інстанції в частині стягнення із відповідача на користь позивача сплачених витрат за комунальні послуги в сумі 1 461 гривень не відповідає обставинам у справі.

Із наданих до суду доказів позивач, не надала належних та достовірних фінансових документів, які б свідчили про сплату нею будь-яких грошових сум за комунальні послуги у спірній квартирі.

А тому висновок суду про те що, позивач сплачувала комунальні послуги за вказаною адресою і на 01 вересня 2015 року нею сплачена сума, яка складає 1 461 грн., не підтверджений об'єктивними доказами, відповідно до вимог ст.57-60,64 ЦПК України.

У зв'язку із чим відсутні підстави стягнення із відповідача цієї суми, а тому рішення суду в цій частині необхідно скасувати та відмовити у задоволенні позову в цій частині.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду повністю не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування судового рішення, наявні лише в частині витрат за комунальні послуги.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 309, 316 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року скасувати в частині стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачених витрат за комунальні послуги в сумі 1 461 гривень, та відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: