У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 9 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 11 квітня 2011 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останнійотримав кредит на платіжну картку у розмірі 3 100 грн зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за ним з кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки. Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 30 червня 2015 року у нього виникла заборгованість у розмірі 7 454 грн 12 коп., яку банк просив стягнути на свою користь з відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 9 грудня 2015 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що банк, звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, пропустив строк позовної давності, про застосування якого заявив відповідач, оскільки звернувся із позовом у серпні 2015 року про стягнення кредиту, а останній щомісячний платіж боржником було здійснено у липні 2012 року.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 11 квітня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит на платіжну картку у розмірі 3 100 грн зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за ним з кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконано, унаслідок чого станом на 30 червня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 7 454 грн 12 коп.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди послались на пропуск строку позовної давності, а апеляційний суд послався також і на постанову Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14 цс 14, як на обов'язкову до застосування (ст. 360-7 ЦПК України).

Разом з тим у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України суди належним чином не встановили фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, застосували правову позицію Верховного Суду України, в якій висловлений інший правовий висновок, тобто невірно його зрозуміли.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідач заявив про застосування позовної давності (а.с. 45), проте для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Оскільки останній місячний платіж відповідач здійснив у липні 2012 року, а банк звернувся до суду з позовом у серпні 2015 року, то суд дійшов висновку про пропуск банком строку позовної давності.

Разом з тим у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди не встановили порядок погашення кредиту, а саме: це щомісячні платежі чи ні; який порядок нарахування процентів за користування коштами; а також не встановили строк дії карти, при тому, що банк посилався на те, що він закінчується у лютому 2015 року (а.с. 56).

Отже, у порушення наведених норм права суди не з'ясували, який порядок, передбачений Правилами користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, погашення кредиту, який граничний строк дії картки (місяць і рік) та який строк і порядок погашення процентів за кредитом, а який строк погашення кредиту в повному обсязі та чи не визначено його останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH), а не закінчення строку дії договору.

У зв'язку із цим суди повинні мати на увазі, що при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку погашення кредиту (ст. 261 ЦК України).

Саме до цього зводиться правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові № 6-14 цс 14 від 19 березня 2014 року, на яку послався апеляційний суд, але невірно її зрозумів, а також у постановах від 17 вересня 2014 року № 6-95 цс 14 та від 30 вересня 2015 року № 6-154 цс 15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Крім того, суди належним чином не встановили суму отриманого кредиту. Пославшись на те, що у довідці зазначений кредитний ліміт 2 тис. грн, а в анкеті-заяві - 5 тис. грн, суди не звернули уваги на те, що в анкеті-заяві зазначено про «бажаний кредитний ліміт» і згідно з умовами та правилами надання банківських послуг саме банк визначає кредитний ліміт, незалежно від прохання позичальника.

У позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначало, що було прийнято рішення про надання відповідачу кредиту у розмірі 2 тис. грн, що вбачається із виписки по рахунку.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не встановлені, судові рішення не можутьвважатись законними й обґрунтованими, тому відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 9 грудня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик