19.04.2016 Єдиний унікальний номер 205/9015/15-ц
Справа №2/205/1309/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2016 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Перцевій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» до ОСОБА_2, третя особа: прокуратура Дніпропетровської області про звільнення з-під арешту майна,-

В С Т А Н О В И В :

25 грудня 2015 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2, третя особа: прокуратура Індустріального району м. Дніпропетровська про звільнення з-під арешту майна (а.с.2-3).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16 липня 2007 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит №030/07-ФЛ/03, у відповідності до вимог якого банк надав останньому кредит в сумі 227 250,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 12% річних, строком до 10 червня 2033 року.

09 серпня 2007 року між позивачем та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги №619, відповідно до якого банк передав права вимоги за договором про іпотечний кредит №030/07-ФЛ/03 від 16.07.2007 року, іпотечним договором, договором поруки № 030/07/01/03 від 16.07.2007 року.

На підставі акту приймання-передачі від 07.12.2012 року Державна іпотечна установа повернула банку кредитну справу ОСОБА_2

За договором про іпотечний кредит №030/07-ФЛ/03 від 16.07.2007 року, предметом іпотеки є трикімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 та передана відповідно до іпотечного договору № 030/07/01/03 від 16.07.2007 року в іпотеку АТ «ОСОБА_1 та Кредит».

Позивач звертався до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про стягнення заборгованості, на підставі якого судом було ухвалено заочне рішення від 24.02.2014 року, яким позовні вимоги задоволено у повному обсязі (стягнуто в солідарному порядку заборгованість із позичальника та поручителя).

На виконання вказаного заочного рішення ПАТ «ОСОБА_1 та Кредит» були отримані виконавчі листи та предявлені до державної виконавчої служби для примусового виконання рішення суду.

В ході виконавчого провадження виявилось, що Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою зареєстровано арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, на підставі постанови прокуратури Індустріального району від 17.11.2010 року.

Зазначений арешт перешкоджає позивачу задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, у зв'язку із чим, позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд виключити з-під арешту, накладеного постановою прокуратури Індустріального району від 17.11.2010 року, трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 та стягнути судові витрати із відповідача на свою користь.

Позивач в особі свого представника за довіреністю ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду представник надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі (а.с.39).

Відповідач в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Про причин своєї неявки у судове засідання не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Крім того, до суду повернувся конверт з відправленням, що направлявся відповідачу, із поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.43-68).

Третя особа в особі свого представника в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомила.

У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились.

У відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 16 липня 2007 року між Товариством з обмежено відповідальністю «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «ОСОБА_1 та Кредит») та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит №030/07-ФЛ/03, відповідно до умов якого банк зобовязався надати останньому кредит в сумі 227 250,00 грн., зі сплатою відсотків за користування у розмірі 12% річних, строком до 10 червня 2033 року (а.с.5-8).

16 липня 2007 року між сторонами укладено іпотечний договір №030/07/01/03, відповідно до умов якого з метою забезпечення належного виконання зобовязань за договором про іпотечний кредит, ОСОБА_2 передав банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.17-19).

09 серпня 2007 року між позивачем та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги №619, за умовами якого банк передав Установі всі права вимоги за договором про іпотечний кредит № 030/07-ФЛ/03 від 16.07.2007 року, іпотечним договором №030/07/01/03 від 16.07.2007 року, договором поруки № 030/07/02/03 від 16.07.2007 року укладеним із ОСОБА_4 (а.с.12-13). На підставі акту приймання-передачі №1 від 09.08.2007 року позивачем передано Державній іпотечній установі всі належні документи на виконання умов договору відступлення права вимоги (а.с.14).

У зв'язку із простроченням позичальником ОСОБА_2, сплати чергового платежу за іпотечним кредитом протягом двох місяців, що призвело до невідповідності іпотечного кредиту Стандартам Установи, на підставі акту приймання-передачі від 07.12.2012 року Державна іпотечна установа повернула банку кредитну справу ОСОБА_2 (а.с. 15,16).

З Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2, на підставі постанови прокуратури Індустріального району м. Дніпропетровська від 17.11.2010 року, накладено арешт (а.с. 20-21).

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КПК України (1960 року) про рішення, прийняті слідчим або прокурором під час провадження досудового слідства у випадках, зазначених у цьому Кодексі, а також у випадках, коли це визнає за необхідне слідчий або прокурор, складається мотивована постанова.

Крім того, згідно п. 9 Розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, запобіжні заходи, арешт майна, відсторонення від посади, застосовані під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжують свою дію до моменту їх зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Суд зауважує, що жодних доказів та відомостей щодо провадження досудового слідства чи то відкритого кримінального провадження, на підставі яких прокурором прийнято постанову про накладення арешту на вказану квартиру, позивачем суду не надано, що суперечить вимогам ст.. 60 ЦПК України, якою на нього покладено обовязок доказування своїх вимог та обґрунтувань, жодних клопотань щодо забезпечення доказів ним не заявлялось.

Так, Верховний Суд України в своїй постанові від 15 травня 2013 р. у справі № 6-26цс13, яка є обовязковою для суду (частина друга статті 214, стаття 360-7 ЦПК України), вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У відповідності з положеннями ч.1 ст. 316 та ч.1 ст. 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 (з наступними змінами), за правилами встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Оскільки, позивач не являється власником спірного нерухомого майна, то у нього відповідно відсутнє право вимоги звільнення майна з-під арешту, накладеного на спірну квартиру компетентним органом, а тому, у задоволенні позову слід відмовити.

Таким чином, аналізуючи наявні по справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, в повному обсязі недоведеними з боку позивача, а тому не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд приходить висновку, що сплачений судовий збір відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», Інструкцією про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 15.12.1999 року № 74/5, постановою Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 серпня 1976 року (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про виключення майна з акту опису», ст.ст. 316, 317, 328, 391, 392, 655 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 197, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Банк «ОСОБА_1 та Кредит» до ОСОБА_2, третя особа: прокуратура Дніпропетровської області про звільнення з-під арешту майна, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В. С. Шавула