У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2015 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Мартинюк В.І., розглянувши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» на заочне рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 січня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізінгу недійсним та стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

В травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що на ресурсі auto.ria в мережі Інтернет, він знайшов об'яву про продаж автомобіля «Toyota Rav 4». З телефонної розмови дізнався, що автомобіль належить лізинговій компанії, і знаходяться у м. Первомайськ Миколаївської області.

Зустрівшись із особою яка розмістила об'яву про продаж автомобіля і є співробітником відповідача, він за запевненнями останньої, що фізично зазначений автомобіль перебуває на складі у м. Харкові і для того щоб автомобіль представити йому на огляд і здійснити подальше документальне оформлення договору купівлі-продажу, сплатив у відділенні AT «Райффайзен банк Аваль» на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» аванс за виписаною квитанцією у розмірі 10% вартості автомобіля, що складає 50000 гривень, а також комісію банку, у розмірі 1% від суми платежу, у сумі 500 грн.

Після чого співробітник відповідача заповнила договір фінансового лізингу №01529, а на його запитання і небажання укладати договір фінансового лізингу пояснила, що інших бланків у них немає, а умови договору про фінансовий лізинг його не стосуються, оскільки він виплачує повну вартість автомобіля достроково.

За домовленістю, з ним повинні були зв'язатись для огляду автомобіля, однак не дочекавшись дзвінка, сам зателефонував в офіс ТОВ «Євролізинг України» за роз'ясненнями.

Із розмови в приміщені Київського офісу, представник ТОВ «Євролізинг Україна» пояснив що автомобілів, які є предметами лізингу, у власності компанії немає, а після сплати ним половини заявленої вартості, компанія розпочне пошук такого автомобіля.

Посилаючись на те, що представник відповідача ввів його в оману, щодо наявності автомобіля та вказуючи, що умови договору не відповідають діючому законодавству та порушують його права, як споживача просив визнати договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з відповідача 50 000 грн сплачених, в якості авансового платежу, 500 грн комісії банку за перерахування коштів, 10 000 грн витрат на правову допомогу та витрати на сплату судового збору.

Заочним рішенням Бериславського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2015 року позовні вимоги задоволені частково.

Визнано недійсним з моменту укладання договір фінансового лізингу № 01529 від 8 травня 2015 року, укладений між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_2

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 50 000 грн авансового платежу та 500 грн комісії банку за перерахування авансового платежу.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_2 630 гривень судових витрат.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 25 січня 2016 року, заочне рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення 500 гривень комісії банку за перерахування платежу скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні вказаних позовних вимог відмовлено.

Відповідно зменшено суму судового збору з 630 грн до 500 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізінг Україна» просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно, всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого частково погодився й апеляційний суд, виходив із того, що положення договору фінансового лізингу № 01529 від 8 травня 2015 року містить несправедливі умови по відношенню до споживача, а також спірний договір не відповідає вимогам ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Зокрема несправедливими є умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

В судовому засіданні встановлено, що сторонами погоджена вартість предмета лізінгу лише на момент укладення договору і в подальшому може бути змінена в залежності від зміни обмінного курсу долара США.

Зі змісту договору також випливає, що лізингоодержувач не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу.

Згідно додатку №2 (специфікація) до договору предмет лізингу не визначений: відсутні технічні та індивідуальні характеристики транспортного засобу, рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України, тощо.

Лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний, в такому разі адміністративний платіж не повертається, а також накладаються додаткові фінансові санкції.

Договором також передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені кошти без врахування 50% від сплаченого адміністративного платежу.

Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду.

Умовами договору також передбачено ймовірне подорожчання предмету лізінгу, однак обов'язку лізінгодавця щодо повернення частини сплаченого авансового платежу (як надмірно сплаченої суми) у випадку придбання товару за нижчою ціною не передбачено.

Таким чином, умови договору суттєво обмежують права позивача, як споживача та звужують обов'язки відповідача, що в свою чергу тягне за собою виключення його відповідальності за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі товару.

Разом з тим, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь позивача 500 гривень комісії банку за перерахування платежу, апеляційний суд виходив із того, що відповідач не є набувачем цих коштів.

Зі змісту рішень суду і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків суду вони не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізінгу недійсним та стягнення коштів, за касаційною скаргоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Євролізінг Україна» на заочне рішення Бериславського районного суду Херсонської області від 15 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 25 січня 2016 року.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.І. Мартинюк