08.04.2016 Справа № 363/4118/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2016 р. Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Котлярової І.Ю.,

при секретарях: Слободенюк Ю.С., Палій Л.О.,

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа відділ державної виконавчої служби Бучанського міського управління юстиції про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка та її представник, звернулись до суду із вказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог вказали, що 28.04.2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики грошей, нотаріально посвідчений, відповідно до якого ОСОБА_3 надала ОСОБА_4 позику в розмірі 762 624 гривні, та в п.1 даного договору сторони визначили еквівалент суми позики в євро, що склало 63 552 євро. Через порушення ОСОБА_4 своїх зобовязань за договором позики, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, 22.07.2011 року було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого, у безспірному порядку підлягало стягненню 762 624 гривні боргу за договором, що відповідало еквіваленту 63552 євро. На підставі даного напису, головним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ, було відкрито виконавче провадження, в ході виконання якого було виявлено майно відповідача, яке не можливо було реалізувати для задоволення вимог позивача через накладання арешту на це майно слідчим ГУ МВС в м. Києві. Лише в липні 2015 року було виявлено відсутність арештів, крім арешту, відповідно до виконавчого напису, вчиненого на договорі, тому 02.07.2015р. постановою державного виконавця було знову відкрито виконавче провадження щодо стягнення суми в розмірі 762 624 гривні, що на теперішній час не відповідає дійсному розміру зобовязання відповідача через те, що в договорі було визначено еквівалент суми позики у розмірі 63552 євро. У звязку із чим представник позивача зазначив, що сума боргу становить 1 572 800 гривень, визначена за курсом НБУ, станом на час звернення до суду із даним позовом, враховуючи суму визначену за виконавчим провадженням у розмірі 762 624 гривні, просив стягнути з відповідача на користь позивача різницю між вказаними сумами у розмірі 810 176 гривень. Також враховуючи, що відповідачем у добровільному порядку не виконуються боргові зобовязання, просив стягнути, у відповідності до вимог ст.625 ЦК України, три процента річних від простроченої суми, що становить 188 736 гривень та судові витрати, понесені позивачем при сплаті судового збору.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, надав аналогічні пояснення викладеним у позові та в подальшому уточнив заявлені позовні вимоги, з врахуванням курсу євро за НБУ, а саме просив стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу, з врахуванням суми визначеної за виконавчим провадженням, у розмірі 1 136 862 гривні; три відсотка річних за прострочення виконання зобовязання у розмірі 156 318 гривень та судові витрати по сплаті судового збору у сумі 6 090 гривень. З приводу заперечень відповідача та її представника зазначив, що даний договір позики на теперішній час ніким не оспорений та не визнаний судом недійсним або нікчемним, клопотання про застосування строку позовної давності є необґрунтованими, оскільки строк позовної давності переривався вчиненням дій, щодо примусового виконання зобовязань, у звязку із чим просив уточненні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечували проти заявлених позовних вимог. Відповідач у судовому засіданні пояснила, що з позивачем ОСОБА_3 вона не знайома, дійсно у січні лютому 2011 року вона зверталась до нотаріуса ОСОБА_5 але з приводу передачі на збереження її особистих речей, зокрема виробів з хутра, ювелірних прикрас та антикварних картин, у звязку із чим вона була запрошена до офісу нотаріуса, яка тривалий час на оформлювала договору, а потім надала їй бланк на якому запропонувала поставити свій підпис, що вона і зробила. Про те, що це буде договір позики, а не передачі речей на зберігання вона не знала. В подальшому під час судових засідань представник відповідача надав письмові заперечення відповідача, в яких ОСОБА_4 зазначала, що в січні 2011 року вона передала на тимчасове зберігання нотаріусу ОСОБА_5, з якою перебувала у дружніх стосунках, свої цінні речі (антикварні картини, антикварні прикраси) на суму понад 150 000 євро, з приводу яких ОСОБА_5 обіцяла нотаріально оформити їх передачу, але обманним шляхом переконала її написати рукописний текст «Яценко» на чистому нотаріальному бланку. Після чого, не бажаючи повертати її речі, ОСОБА_5 підробила її підпис і сфальсифікувала договір позики грошей. Крім того, із наданих до суду та долучених до матеріалів справи документів, вбачається, що згідно журналу реєстрації нотаріальних дій, зазначено, що ОСОБА_3 при укладанні даного договору позики у шлюбі не перебувала, що також у судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_5, але із ксерокопії паспорту ОСОБА_3, вбачається, що вона станом на 28.04.2011 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_6, що на думку відповідача також свідчить про фальсифікацію даного договору позики. Також відповідач вказала, що в журналі реєстрації нотаріальних дій, зазначено, що ОСОБА_7, чоловік відповідачки, надав згоду на вчинення даного договору, але це також є сфальсифікованим, оскільки її чоловік на той час, а саме з 18.04.2011 року по 16.05.2011 року знаходився на стаціонарному лікуванні в медичному закладі у звязку з інсультом, не міг рухатися та не міг нічого підписувати. Таким чином, вважає, що за ознаками явної фальсифікації договору позики грошей від 28.04.2011 року позовні вимоги задоволенню не підлягають. Представник відповідача, у судовому засіданні, підтримав заперечення відповідача та також просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник третьої особи ВДВС Бучанського міського управління юстиції у Кївській області, надав до суду заяву в якій просив розгляд даної справи проводити без їх участі. Також письмово повідомив, що представник позивача ОСОБА_1 звернувся до ВДВС з заявою про стягнення дійсної суми боргу відповідно до договору позики, врахувавши право ОСОБА_3 на стягнення суми боргу враховуючи еквівалент, вказаний в іноземній валюті, але відповідно до вимог чинного законодавства України, органи державної виконавчої служби здійснюють виконавче провадження тільки на підставі виконавчих документів. В даному випадку виконавче провадження ВП №48119920 здійснюється на підставі виконавчого напису нотаріуса від 22.07.2011 року, таким чином порушене право ОСОБА_3 не можливо відновити органами державної виконавчої служби, захист права позивача на отримання заборгованості еквівалентному 63 552 євро можливо виключно в судовому порядку.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, заслухавши пояснення свідка, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 10 ЦПК України говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Як визначено ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Судом встановлено, що 28.04.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було посвідчено договір позики згідно якого ОСОБА_3 (позикодавець) позичила ОСОБА_4 (позичальник) гроші в сумі 762 624 гривні, що складає 63 552 євро згідно офіційного курсу НБУ на день підписання договору, строком до 28.06.2011 року без нарахування процентів (а.с.15).

У судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснила, що 28.04.2011 року до неї, як приватного нотаріуса звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_3 для нотаріального посвідчення договору позики, у звязку із чим, нею було внесено відомості про вчинення даного договору до відповідних журналів та реєстрів, вона перевірила осіб (ОСОБА_4, ОСОБА_3Ю.) згідно наданих паспортів. Крім того, чоловіком ОСОБА_4 ОСОБА_7 було надано нотаріально посвідчену заяву, згідно якої він надав згоду на позику, а ОСОБА_3 було надано нотаріальну заяву про те, що вона у шлюбі, станом на 28.04.2011 року, не перебуває. Підписання договору позики, як і передача грошей відбувались у її офісі, сторони укладали даний договір добровільно, нею були розясненні умови укладання даного договору згідно чинного законодавства .

Крім того, до суду було надано журнал вчинення нотаріальних дій за 2011 рік, в прошитому та пронумерованому виді, на сторінки №67 якого, за №320 від 28.04.2011 року міститься запис про ОСОБА_3, з зазначенням місця проживання, ідентифікаційного коду, серії та номеру паспорту, про вчинення нотаріальної дії засвідчення справжності підпису на заяві про те, що вона у шлюбі не перебуває (а.с.122-123). Також за №321 від 28.04.2011 року міститься запис про ОСОБА_7 (місце проживання, паспортні дані, серія та номер, ким виданий та коли) про засвідчення справжності його підпису на заяві про згоду на позику (а.с.122,123).

За №322 від 28.04.2011 року міститься запис про вчинення нотаріальної дії між ОСОБА_3 (місце проживання, ідентифікаційний код, серія та номер паспорту, зазначенням відомостей ким та коли виданий) та ОСОБА_4 (місце проживання, ідентифікаційний код, серія та номер паспорту, зазначенням відомостей ким та коли виданий) про засвідчення договору позики грошей, ціна договору 762 624 гривні, з визначенням сплаченої суми державного мита у розмірі 7626 гривень та підписами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.124-125).

Крім того, до суду було надано копії нотаріально посвідчених заяв ОСОБА_7 від 28.04.2011 року, згідно якої він надає згоду на позику, укладання та підписання його дружиною ОСОБА_4 договору позики грошей у сумі 762 624 гривні, що становить 63552 євро (а.с.126) та заява ОСОБА_3 про те, що станом на 28.04.2011 року вона в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сімєю без укладання шлюбу (а.с.127).

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Таким чином, заперечення відповідача та її представника проти заявлених позовних вимог, з тих підстав, що договір позики від 28.04.2011 року є сфальсифікованим, підписаний відповідачем обманним шляхом, не підтверджується жодним належним та допустимим доказом. До суду не надано відповідних рішень про визнання даного договору недійсним або нікчемним, як і відомостей щодо притягнення осіб до кримінального відповідальності за його фальсифікацію, їх пояснення навпаки спростовуються наданими до суду письмовими доказами, та поясненнями свідка ОСОБА_5, які у повній мірі узгоджуються із наданими до суду документами, зокрема договором позики, заявами ОСОБА_3 ОСОБА_7 та даними з журналу вчинення нотаріальних дій.

Судом, неодноразово, під час судового засідання, розяснювались сторонам вимоги ст.ст.10,11, 60 ЦПК України, та вимоги ст.58 та ст.59 ЦПК України, щодо належності та допустимості доказів.

Таким чином, суд вважає, що дійсно між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 28.04.2011 року виникли правовідносини, зокрема які виникають із договору позики, нотаріально посвідченого.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Відповідно до статті 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого саме роду та такої самої якості) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Із матеріалів справи вбачається, що 22.07.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис, згідно якого запропоновано стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 762 624 гривні, згідно укладеного між ними 28.04.2011 року договору позики грошей (а.с.16).

07.02.2012 року головним державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ було відкрите виконавче провадження №31085431 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, та запропоновано ОСОБА_4 виконати його добровільно в строк до 14.02.2012р. (а.с.17), але згідно постанови від 27.09.2013 року виконавчий документ було повернути стягувачеві у звязку із тим, що на майно боржника накладено арешт слідчим СУ ГМВС (а.с.18).

16.06.2014 року головним державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ було відкрите виконавче провадження №43736040 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, та запропоновано ОСОБА_4 виконати його добровільно в строк до 22.06.2014р. (а.с.19), але згідно постанови від 15.06.2015 року виконавчий документ було повернути стягувачеві у звязку із тим, що на майно боржника накладено арешт слідчим СУ ГМВС (а.с.20).

02.07.2015 року головним державним виконавцем ВДВС Бучанського МУЮ було відкрите виконавче провадження №48119920 про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 у сумі 762624 гривні та запропоновано ОСОБА_4 виконати його добровільно в строк до 08.07.2015р. (а.с.21).

25.07.2015р. представник стягувача ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернувся до ВДВС Бучанського МУЮ з заявою про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суми боргу у сумі 1 534 145 гривень, згідно офіційного курсу НБУ встановленого до євро, оскільки у постанові про відкриття виконавчого провадження від 02.07.2015 року зазначено суму 762624 гривні, що є порушенням права стягувача на повернення боргу в сумі еквівалентній 63552 євро (а.с.22).

У звязку із чим, суд вважає встановленим ті обставини, що ОСОБА_4, як позичальником не було виконано, в порушення вимог ст.1049 ЦК України, грошових зобовязань у строк та у порядку, що було визначено договором позики від 28.04.2011 року, та письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми визначеної в гривні з зазначенням еквіваленту до євро.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року, згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сфери її обігу, а статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні в випадках і в порядку, встановленому законом.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми боргу, з розрахунку до курсу євро визначеного НБУ на час розгляду справи та ухвалення рішення, що узгоджується з розясненням Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», який зазначив, що при задоволені позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у грошовій одиниці гривні, у разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у рішенні навести розрахунок з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБ України на день ухвалення рішення, у звязку із чим станом на 25.02.2016р. сума боргу у розмірі 63552 євро дорівнює гривневому еквіваленту у розмірі 1 899 486 гривень, враховуючи частину боргу в розмірі 762624 гривні, яка стягується в безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса від 22.07.2011 року, з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню сума у розмірі 1 136 862 гривні.

Відповідно до ч.2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором.

Оскільки судом встановлено прострочення по виконанню зобовязання за договором позики від 28.04.2011 року, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, підлягає стягненню сума за прострочення виконання зобовязання за період з 29.06.2011 року по 25.02.2016 року у сумі 136 423 гривні.

Клопотання відповідача та її представника про застосування строку позовної давності, у відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, суд вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки строк позовної давності за договором позики від 28.04.2011 року не пропущений, у звязку із його перериванням у звязку із зверненням до нотаріуса за вчиненням нотаріального напису, зверненням до виконавчої служби.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги щодо стягнення боргу з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 28.04.2011 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6090 гривень.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 11, 15, 16, 264, 524, 526, 533, 536, 612, 625, 1049-1050 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 208, 209, 215, 218, 293 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, суму боргу у розмірі 1 136 862 (один мільйон стотридцять шість тисяч вісімсот шістдесят дві) гривні, три відсотка річних за прострочення виконання зобовязання у сумі 156 318 (сто пятдесят шість тисяч триста вісімнадцять) гривень, а загалом 1 293 180 (один мільйон двісті девяносто три тисячі сто вісімдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6090 (шість тисяч девяносто) гривень.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ - І.Ю.КОТЛЯРОВА