Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/2911/13-ц Головуючий у 1-й інст. Шалота К. В.
Категорія 27 Доповідач Косигіна Л. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області

в складі: головуючої судді Косигіної Л.М.

суддів: Григорусь Н.Й., Худякова А.М.

при секретарі Гайдамащук Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2015 року

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача 281332 грн. 61 коп. боргу за договором позики, укладеного 02.03.2011 року, що складається:

- з основної заборгованості в сумі 148000 грн.;

- пені в сумі 36666 грн. 31 коп.;

- 40% річних - 96666 грн. 30 коп.

Зазначив, що 02.03.2011 року він позичив ОСОБА_2 148000 грн. до 30.06.2011 року. Однак, відповідач кошти не повернув, у зв'язку з чим він вимушений був звернутися до суду за захистом своїх інтересів.

У травні 2015 року ОСОБА_1 збільшив свої вимоги та просив стягнути з відповідача 582889 грн. 77 коп. (а.с. 249-251 том 1), з яких:

- 382917 грн. 48 коп. - основний борг (з врахуванням п. 2.2. договору позики);

- 22210 грн. 10 коп. - пеня (за період з 18.03.2012 року по 18.03.2013 року);

- 177762 грн. 19 коп. 40% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України( за період з 01.07.2011 року по 30.06.2014 року).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати, ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Апелянт зазначив, що в порушення вимог ст. 1046 ЦК України судом не встановлено факту передачі йому грошей за договором позики. Зокрема, у матеріалах справи відсутня розписка про передачу коштів. Навіть якщо і допустити факт передачі коштів у гривнях, поверненню підлягає саме така сума, без застосування будь-яких еквівалентів у іноземній валюті.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч. 1 ст. 1050 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Встановлено, що 02.03.2011 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 було укладено безпроцентний договір позики, відповідно до якого відповідач отримав позику в сумі 148000 грн., що на час підписання договору становило 18500 доларів США, строком до 30.06.2011 року (а.с. 106 том 1).

З п. 3.2 даного договору вбачається, що, підписавши договір, сторони ствердили передачу коштів позичальнику.

Договір позики підписано сторонами, при цьому відомості щодо: дати складання договору; прізвища, ім'я, по батькові позичальника та його адреси; суми позики та її еквівалент; строк, на який позика надавалася ( записи у п. 1.2 розділу 1, п. 2.1 розділу 2, п. 4.1. розділу 4 та у стовпчику «Позичальник» розділу 9 договору) заповнені власноруч ОСОБА_2, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи №1/787 від 18.11.2015 року (а.с. 274-278 том 1).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів ОСОБА_2 про безгрошовість договору, оскільки факт передачі коштів підтверджується п. 3.2. договору позики та підписом позичальника. У цьому випадку складання ще і розписки про передачу коштів законодавцем не вимагається. Відповідачем не надано суду будь-яких доказів на спростування факту передачі коштів або того, що укладенням договору позики приховано інший правочин (інші правовідносини).

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України), а саме: ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет КМ України від 19.02.1993 року № 15-93, Закон України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості

З п.п. 2.2 договору позики вбачається, що «сторони визначають еквівалент розміру позики у доларах США. Сума у гривнях, яку позичальник повинен повернути позикодавцю у якості позики, визначається шляхом множення еквіваленту розміру позики в доларах США на офіційний курс НБУ гривні щодо долара США на день повернення позики. Положення цього пункту застосовуються лише при збільшені офіційного курсу НБУ долара США до гривні на 5 і більше %».

Отже, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, укладаючи вищевказаний договір, домовилися про еквівалент позики у доларах США, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 533 ЦК України, та визначили порядок повернення коштів у випадку порушення строку, встановленого п.4.1. цього договору.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не виконав умови договору позики, не повернув кошти в сумі 148000 грн. в строк до 31.06.2011 року, у зв'язку з чим ОСОБА_1 у березні 2013 року звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Станом на 02.03.2011 року офіційний курс НБУ долара США до гривні складав 7,9373 грн. за 1 дол. США, а на 18.05.2015 року (на час подання заяви про збільшення позовних вимог а.с. 249-251) - 20,698242 грн. за 1 дол. США.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що між сторонами існують правовідносини щодо виконання договору позики, умови якого ОСОБА_3 не виконав, а відтак з нього підлягають стягненню кошти в сумі 382917 грн. 48 коп. (основний борг) з врахуванням положень п. 2.2. договору із застосуванням курсу долара США станом на 18.05.2015 року, тобто на час подання заяви про збільшення позовних вимог (в межах заявлених позовних вимог).

Крім того, з п. 6.2. договору позики вбачається, що у випадку порушення термінів або умов повернення позики позичальник зобов'язаний на вимогу позикодавця сплатити останньому пеню від суми простроченого або неналежно здійсненого платежу у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який сплачується пеня, за кожний день прострочення, а також проценти на суму прострочення, згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 40% річних.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 умови договору позики не виконав, судом правильно нараховано та стягнуто з відповідача: пеня за один рік (з 18.03.2012 року по 18.03.2013 року) в сумі 22210 грн. 10 коп., з врахуванням облікової ставки НБУ, що діяла в цей період та її зміни; 40% річних за ст. 625 ЦК України за три роки (з 01.07.2011 року по 30.06.2014 року) в сумі 177762 грн. 19 коп. При цьому, пеня та 40% річних нараховані судом виходячи із суми боргу 148000 грн., з врахуванням заявлених вимог позивачем та принципу диспозитивності. Відповідач вказані розрахунки не оспорював ні в суді першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду. Заяву про зменшення розміру пені, відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, ОСОБА_3 не подавав.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування рішення немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 21 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча: Судді: