Справа № 135/1064/15-ц
Провадження № 2/135/4/16
РІШЕННЯ

іменем України

26.02.2016 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Корнієнка О.М.,

при секретарі Яруліній Н.О.,

з участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» подано в суд позовну заяву до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивачем зазначено, що 05.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VILOG0, згідно якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 16000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05.03.2028 року. Згідно заяви відповідача вказаний кредитний договір переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 3433, 20 (дол. США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14.04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. ПАТ КБ «Приватбанк» зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. ОСОБА_3 не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором № VILOG0. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідачем, станом на 17.07.2015 року його заборгованість становить 10365,55 дол. США, яка складається з наступного: 3421,73 долар США - заборгованість за кредитом; 2632,45 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 334,18 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 3472,76 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 11,37 дол. США - штраф (фіксована частина), 493,06 дол. США - штраф (процентна складова). Тому позивач просив стягнути з відповідача вказану заборгованість 10365,55 дол. США, що за курсом 21,98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 17.07.2015 року складає 227834,79 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Додатково пояснив, що новий кредитний договір не укладався, укладалась додаткова угода, згідно якої відбулась конвертація платежів в долари США. Тому кредит в доларах США ОСОБА_3 і не отримував. У відповідача було одночасно два кредити, номери яких відрізняються на одну цифру: кредитний договір № VILOG0 та кредитний договір № VILOG0. Тому 05.02.2009 року один платіж було здійснено на погашення кредиту № VILOG0, а інший на погашення кредиту № VILOG0. Розрахунок заборгованості станом на 17.07.2015, який міститься в матеріалах справи, проведено в доларах США відповідно до додаткової угоди.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала. При цьому посилається на те, що ОСОБА_3 згідно кредитного договору отримав в кредит 16000 грн. на споживчі цілі. Разом з тим, 07.08.2008 року між ним і банком було укладено додаткову угоду, відповідно до якої кредитний договір викладено в новій редакції, та змінено умови кредитного договору. При цьому жодних застережень про припинення дії умов кредитного договору від 05.03.2008 року не було. Згідно додаткової угоди банк зобовязався надати позичальнику кредитні кошти в розмірі 3433,2 дол. США на придбання нерухомості. Вказала, що на даний час чинними є обидва кредитних договори, які є різними за змістом та зобовязаннями. Проте згідно умов додаткової угоди банк коштів в доларах на суму 3433,2 дол. США ОСОБА_3 не надавав, тому в останнього не виникло і обовязку в поверненню кредиту в іноземній валюті. Також зазначила, що позов не визнають і з тих підстав, що нарахування заборгованості було зроблено невірно. Зокрема вказала на неправильне нарахування пені за прострочення виплат, оскільки згідно умов договору мінімальний розмір пені не повинен бути менший за 1 грн. за кожен день прострочення, тоді як розрахунок зроблено в доларах. Також посилається на те, що банком не було зараховано всі суми, які сплачував відповідач, зокрема не зараховано всі платежі від 05.02.2009 року. Зазначає також, що штраф і пеня не можуть стягуватись одночасно.

Відповідач ОСОБА_3, будучи присутнім в судовому засіданні 17.12.2015 року, пояснив, що кредит в доларах він не отримував. Другий графік платежів був у доларах, а він платив в гривнях по курсу на день сплати. Депозитів у «Приватбанку» в нього не було. Був ще один кредит, протягом певного періоду в нього було одночасно два кредити. Другий кредит він погасив в 2012 році. Спочатку розраховувався вчасно згідно графіку, потім зріс курс долара, тому не міг вчасно погашати кредит. Коли прострочував, то в касі банку казали загальну суму для погашення кредиту, щоб не було простроченої заборгованості, і він певний час так платив.

Вислухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Судом встановлено, що 05.03.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № VILOG0. Згідно даного договору ОСОБА_3 отримав в кредит кошти у розмірі 16000 грн..

07.08.2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду до кредитного договору № VILOG0 від 05.03.2008 року.

Дані обставини визнаються сторонами, та підтверджується матеріалами справи.

Згідно умов додаткової угоди від 07.08.2008 року до кредитного договору № VILOG0, кредитний договір від 05.03.2008 року було викладено в новій редакції. Таким чином, з часу укладення даної додаткової угоди, кредитний договір діє в тій редакції, яка передбачена додатковою угодою.

Так, згідно п. 8.1 кредитного договору в новій редакції, передбачено, що станом на 07.08.2008 року залишок заборгованості по кредитному договору № VILOG0 від 05.03.2008 року складає 15930,06 грн., що еквівалентно 3433,20 дол. США.

Передбачено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за резервування ресурсів складає 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Періодом сплати вважати по 5 число кожного місяця. Передбачено, що погашення кредиту проводить в строки відповідно до Графіка погашення кредиту.

Посилання відповідача та його представника на те, що відповідач не отримував кредитні кошти в доларах США, а тому не повинен повертати кредит згідно умов додаткової угоди від 07.08.2008 року, суд вважає необґрунтованими. Оскільки відповідно до змісту п. 8.1 додаткової угоди передбачено, що залишок заборгованості по кредитному договору № VILOG0 від 05.03.2008 року складає 15930,06 грн. та переводиться в еквівалент у іноземній валюті - 3433,20 дол. США.

Крім того, ОСОБА_3 розумів зміст укладеної угоди, про що свідчить і те, що він певний час продовжував сплачувати кошти за кредитом відповідно до умов додаткової угоди саме в доларах США.

Посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_3 05.02.2009 року сплатив згідно двох квитанцій заборгованість за кредитним договором № VILOG0, однак дані платежі не були повністю зараховані на погашення заборгованості, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Так, судом встановлено, що 05.02.2009 року ОСОБА_3 сплатив на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 2239,26 грн. та 410,74грн. (а.с. 53).

Згідно розрахунку заборгованості (а.с. 5) видно, що 05.02.2009 року на погашення кредиту за договором № VILOG0 від 05.03.2008 року зараховано 49,55 дол. США (40,71 сплачених процентів + 8,84 сплаченої комісії).

Згідно виписки по рахунку № 4767 відкритого ОСОБА_3 (а.с. 64-76) вбачається, що 05.02.2009 року на рахунок зараховано 8,84 дол. США та 40,71 дол. США (8,84+40,71=49,55).

Тобто, як у наданому позивачем розрахунку заборгованості, так і в виписці про рух коштів по рахунку вбачається, що 05.02.2008 року було зараховано 49,55 дол. США.

Крім того, згідно виписки по рахунку № 4767 відкритого ОСОБА_3, вбачається, що 05.02.2009 року на рахунок зараховано також і кошти на погашення заборгованості за кредитним договором № VILOG0 (а.с. 76).

Як пояснив представник позивача і що не було спростовано відповідачем, ОСОБА_3 було відкрито один рахунок для погашення заборгованості за різними кредитними договорами. При цьому сам відповідач вказував, що певний час в нього було одночасно два кредити, які він погашав. Номери кредитних договорів відрізняються лише однією цифрою.

Таким чином, судом встановлено, що квитанція за 05.02.2009 року на суму 2239,26 грн., яку надав відповідач (а.с. 53), та яку відображено відповідачем у його розрахунку сплачених коштів (а.с. 50), хоч і зараховувалась на рахунок № 4767, однак, кошти в сумі 2239,26 грн. було сплачено на погашення заборгованості за кредитним договором № VILOG0.

Заперечення представника відповідача про те, що одночасно за порушення зобовязання не може нараховуватись і пеня і штраф, суд вважає безпідставними. Оскільки відповідно до змісту ст. 549 ЦК України штраф та пеня є різновидами неустойки, і можуть нараховуватись одночасно. Будь яких обмежень щодо одночасного нарахування таких видів забезпечення виконання зобовязань немає.

Щодо заперечення проти позову представника відповідача з підстав неправильно проведеного розрахунку, зокрема в частині нарахування пені за прострочення виплат, оскільки згідно умов договору мінімальний розмір пені не повинен бути менший за 1 грн. за кожен день прострочення, тоді як розрахунок зроблено в доларах, суд виходить з такого.

Відповідно до п. 5.1 умов додаткової угоди, у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, передбаченому п. 8.4 договору за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати.

Згідно п. 8.4 умов додаткової угоди передбачено, що при порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочення, але не менше 1 гривні.

В судовому засіданні встановлено, що розрахунок заборгованості за кредитним договором № VILOG0 від 05.03.2008 року (а.с. 5-7) проведено у доларах США. Дана обставина вбачається як із самого розрахунку, так і підтверджена в судовому засіданні представником позивача.

Однак, даний розрахунок в частині нарахування «Суми пені за порушення строків розрахунків (в валюті кредиту)» проведено із порушенням умов додаткової угоди до кредитного договору № VILOG0 від 05.03.2008 року.

Так, всупереч п. 8.4 додаткової угоди, розрахунок пені за кожен день прострочення заборгованості зроблено із розрахунку 0,15 % від суми простроченої заборгованості, але не менше 1 долара США.

Тоді як згідно п. 8.4 додаткової угоди, мінімальна сума пені за кожен день прострочення заборгованості повинна становити не менше 1 гривні.

Так, згідно розрахунку, наданого позивачем, наприклад за 08.10.2008 року (коли вперше нараховано пеню) розмір пені вказано 1 долар США за 1 день прострочення. Тоді, як очевидно, що на загальний залишок заборгованості за процентами 4,01 долар США та 0,01 долар простроченої заборгованості за тілом кредиту, при ставці пені в розмірі 0,15 % за 1 день прострочення, розмір пені мав складати значно менше 1 гривні (з урахуванням курсу долара США до гривні на той час). Відтак, пеня за 08.10.2008 року, згідно п. 8.4 додаткової угоди до кредитного договору, мала б скласти 1 гривню.

Однак, згідно наданого розрахунку заборгованості видно, що починаючи з 08.10.2008 року позивачем за кожен день прострочення сплати платежів за кредитом нараховується пеня з розрахунку не менше 1 долара США.

Вказана помилка в розрахунку заборгованості істотно впливає на такий розрахунок в цілому зважаючи й на ту обставину, що певний час відповідачем погашалась пеня, яка була невірно обрахована. Хоча в разі правильного визначення розміру пені, та зарахуванні сум, які були сплачені відповідачем, здійснювалось би вже дострокове погашення кредиту на суму переплати (різниця між сплаченою відповідачем пенею 1 долар за 1 день прострочення і правильною сплатою в 1 гривню за кожен день прострочення). Що прямо вплинуло б на зменшення тіла кредиту, що в свою чергу впливає на зменшення нарахованих процентів за користування кредитом та загальної заборгованості по кредиту. Відтак суд не вбачає можливості для часткового задоволення позову, зокрема для задоволення позову без урахування заборгованості по пені.

Зокрема згідно розрахунку видно, що 01.02.2010 року зараховано 132,29 долара США сплаченої відповідачем пені, яка була невірно нарахована. Після чого відповідачем також здійснювалось погашення пені (востаннє згідно розрахунку 11.10.2010 року (а.с. 6)).

При цьому суд також враховує і те, що відповідно до п. 7.5 додаткової угоди до кредитного договору передбачено, що при достроковому погашенні кредиту позичальник додатково сплачує банку за користування кредитом 0% від суми кредиту, що погашається достроково.

Суд вважає безпідставними твердження представника позивача про те, що якщо відповідач не погоджується із розрахунком заборгованості, то він повинен надати свій розрахунок, чи клопотати про призначення експертизи для перевірки даного розрахунку.

Оскільки згідно положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, судом встановлено, що розрахунок заборгованості, наданий позивачем (а.с. 5-7), зроблено не у повній відповідності із умовами кредитного договору. Відповідач чітко вказує в чому конкретно неправильний розрахунок (невірно нарахована пеня). Іншого розрахунку позивачем не надано. Тому позов не може бути задоволений, оскільки матеріали справи не містять достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором.

Намагаючись сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, судом згідно ст. 169 ЦПК України було ухвалено забезпечити особисту участь представника позивача для дачі пояснень. Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції наполягав на тому, що розрахунок заборгованості (а.с. 5-7) зроблено правильно.

Відсутність належних доказів на підтвердження розміру заборгованості, унеможливлює об'єктивне та правильне вирішення даного спору, а тому суд відмовляє у позові за недоведеністю позовних вимог.

У разі здійснення належного розрахунку розміру заборгованості, ПАТ КБ «Приватбанк» не позбавлено права на звернення до суду за захистом прав, які на їх думку, є порушеними.

Відповідно до змісту ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

Повноваження представника відповідача по справі були підтверджені, зокрема, витягом з договору про надання правових послуг від 03.09.2015 року (а.с. 34). В даному витягу відсутні положення про розмір гонорару, порядок його сплати, тощо. Тому суд вважає, що наявний в справі ордер на надання правової допомоги та квитанція до прибуткового касового ордеру, видані адвокатом (а.с. 35, 36), самі по собі не є належними та достатніми доказами для підтвердження розміру витрат відповідача пов'язаних із наданням правової допомоги. У справі також відсутній Акт виконаних робіт адвокатом, а тому суд не може перевірити обсяг наданої правової допомоги з витратами понесеними на їх виконання. Отже, підстав для застосування ст. 88 ЦПК України немає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 526, 549, 550, 610, 611, 612, 625, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. 10, 60, 61, 88, 169, 179, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення через Ладижинський міський суд Вінницької області до Апеляційного суду Вінницької області.

Суддя: