АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/1108/16 Головуючий І інстанції: Ульянич І.В.
Справа № 645/9044/15-ц Доповідач: Івах А.П.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Пономаренко Ю.А., Шевченко Н.Ф.

при секретарі - Каплоух Н.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданої в особі її представника ОСОБА_2, на ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання договору поділу нерухомого майна недійсним,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання договору поділу нерухомого майна недійсним.

19 листопада 2015 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подана заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно.

В обґрунтування доводів заяви остання посилається на те, що 10 липня 2014 року ОСОБА_4 з ОСОБА_1 уклали договір поділу нерухомого майна № 1245, що є у спільній частковій власності, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Малаховою Г.І., відповідно до умов якого:

-ОСОБА_1 переходить право власності на житлові приміщення № 7, 11, 12а, 12б, 12в, 12д загальною площею 123,2 кв. м. в літ. «П-1», що находиться за адресою: АДРЕСА_1, як на окремий відіменний в натурі об'єкт нерухомого майна;

-ОСОБА_4 переходить право власності на нежитлове приміщення № 12 загальною площею 124,7 кв. м. в літ. «П-1», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, як на окремий відіменний в натурі об'єкт нерухомого майна.

Посилаючись на той факт, що існує реальна загроза того, що майно (нежитлова будівля літ. «П-1», що знаходиться по АДРЕСА_1 в м. Харкові) може бути відчужене відповідачами шляхом продажу, або у будь-який інший спосіб, що у подальшому може ускладнити, або навіть унеможливити виконання рішення суду, є нагальна необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на це майно, заявник просив задовольнити його клопотання.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року заяву ОСОБА_3 задоволено частково: з метою забезпечення позову до вирішення спору по суті та набрання рішенням законної сили, заборонено вчиняти певні дії, а саме заборонено відчуження нежитлової будівлі літ. «П-1», що знаходиться по АДРЕСА_1 в м. Харкові, та належать на праві приватної власності ОСОБА_1, яка мешкає за адресою: АДРЕСА_2.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1, в особі свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів посилається на порушення судом норм процесуального права, звертає увагу судової колегії на те, що ухвала невмотивована, в ній не наведено жодного обґрунтування як саме та чому не прийняття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання рішення у даній справі, не наведено жодного доказу, які дослідженні судом та прийняті до уваги на користь позиції ОСОБА_3 викладеній в заяві про забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги відповідно до вимог ст.. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_3, подану в особі його представника ОСОБА_7, про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, і вважав достатнім та співмірним способом забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти певні дії, а саме відчуження спірної нежитлової будівлі літ. «П-1», що знаходиться по АДРЕСА_1 в м. Харкові, та належать на праві приватної власності ОСОБА_1.

Судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.ст.151-154 ЦПК України та обставинам справи, погоджується з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову».

Відповідно до ч.3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

При цьому припущення суду щодо зазначених обставин повинно бути достатньо обґрунтованим, з урахуванням забезпечення збалансованості інтересів сторін.

З наданих до апеляційного суду виділених матеріалів справи вбачається, що при вирішенні питання про забезпечення позову, районний суд застосував відповідний вид забезпечення, передбачений п. 1 ч.1 ст.152 ЦПК України щодо позову майнового характеру з урахованням наявності спору щодо нерухомого майна, заборона на відчуження якого до розгляду справи по суті не порушуватиме права відповідача як власника цього майна, і не призведе до будь-яких незворотних негативних наслідків для ОСОБА_8

Посилання в апеляційній скарзі на факт порушення оскаржуваною ухвалою суду права власності відповідачів на спірні нежитлові приміщення, а саме право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, судовою колегією не може бути прийнято до уваги, оскільки спростовується сукупністю наявних у справі доказів, яким судом дана належна оцінка.

Отже, суд першої інстанції прийняв до уваги, що спір щодо спірного нежитлового приміщення між сторонами існує тривалий час, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 6 липня 2012 року, яким було визнано право власності на спірну нежитлову будівлю за ОСОБА_1 не є чинним, воно скасоване на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2014 року та у задоволенні позову останньої відмовлено, однак, згідно довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - спірне майно по цей час зареєстроване за ОСОБА_1

Суд, з'ясувавши дійсні обставини справи, постановив ухвалу, яка за своїм змістом відповідає вимогам ст. 210 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Судова колегія підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, ст.ст. 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає, як така, що не перешкоджає подальшому провадженню у справі.

Головуючий -

Судді -