Провадження № 2/646/423/2016
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.16 року Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:

Головуючого судді М.Ю. Міндарьової,

За участі секретаря судових засідань ОСОБА_1,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Харківської міської Ради про визнання права власності на квартиру,-

Встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ХМР про визнання права власності на квартиру №131 загальною площею 41, 1 кв.м., житловою площею 22, 6 кв.м., що розташована за адресою: місто Харків, вул.Грозненська, 56, в обґрунтування якого зазначила, що її матері ОСОБА_3, померлій 24 листопад 2007 року, на підставі рішення виконкому Комінтернівської ради депутатів трудящих м.Харкова №272-8 від 20.12.1994 року було видано ордер №413 від 21.12.1994 року на зайняття однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Позивач вказує, що вона народилася 16.08.1988 року в зазначеній квартирі та проживала в ній разом з матірю все своє життя, 20.07.2005 року зареєструвала у вказаній квартирі місце свого постійного проживання, за час життя її матері, вони приватизували спірну квартиру не змогли в звязку з тим, що ними було здійснено самовільну реконструкцію, в результаті якої житлова площа їх квартири була збільшена за рахунок приєднання балкону до житлової кімнати та саме самовільне перепланування квартири і стало їй на заваді для того, щоб пройти процедуру визнання її наймачем та подальшій приватизації житла, у звязку з чим вона вимушена звернутися до суду з зазначеним позовом.

В судовому засіданні позивач та її представник, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та пояснили про обставини викладені вище.

Представник відповідача за довіреністю - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, при ухваленні рішення просив, суд врахувати обставини викладені в письмових запереченнях долучених до матеріалів справи.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України).

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України.

Судом достовірно встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської ради депутатів трудящих м. Харкова від 20.12.1994 № 272-8 ОСОБА_3 (померлої 24.11.2007 - свідоцтво про смерть від 16.11.2007 №143618 (а.с.8)), сім'я якої складається з двох чоловік, видано ордер від 21.12.1994 № 413 на право зайняття однієї кімнати загальною площею 19,3 м2 в квартирі АДРЕСА_2 (а.с.10).

Згідно копії свідоцтва про народження Серії IV-ВЛ №450613 ОСОБА_3 є матірю ОСОБА_2 (а.с.7).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2 доданого до матеріалів справи вбачається, що місце проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстроване Червонозаводським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 20.07.2005 році.

Згідно копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 виготовленого ТОВ «ІНВЕНТ-ХАРКІВ» станом на 17.08.2015 загальна площа спірної квартири складає 41,1 м .

Позивач ОСОБА_2, вказує, що своє право на приватизацію не реалізувала у зв'язку із здійсненням самовільної реконструкції спірної квартири, а тому вона просить визнати за нею право власності на квартиру № 131 загальною площею 41,1м по вул. Грозненській, 56 у м. Харкові.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ст. З Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом зокрема безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю.

Статтею 8 зазначеного Закону встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Враховуючи викладене, суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про передачу квартири у власність.

Відповідно до Довідки з місця проживання про склад сім'ї та прописку виданої дільницею № 60 КП «Жилкомсервіс» квартира АДРЕСА_4 не приватизована, з чого можна зробити висновок про те, що власником квартири є територіальна громада м. Харкова.

Згідно ст. 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді.

Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 10 Житлового кодексу Української РСР громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями.

Статтею 100 Житлового кодексу Української РСР, встановлено, що виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.

Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди).

Звітом про проведення технічного стану існуючих будівельних конструкцій встановлено, що в результаті проведеної реконструкції кв. № 131 загальна площа збільшилася на 2,5 м2 за рахунок приєднання балкону стала складати 41,1 м2 в тому числі житлова площа - 22,6 м.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Проте, всупереч вимогам діючого законодавства, якими передбачений певний порядок набуття права власності та право на виконання будівельних робіт та введення об'єкта в експлуатацію у встановленому законом порядку, позивач звернулася до суду з позовом, до компетентних органів з цього питання не зверталася, що підтвердила в судовому засіданні.

Законом України, який введений державою для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів є Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності». Відповідно до ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», виконання будівельних робіт дозволяється після реєстрації повідомлення або декларації про початок виконання будівельних робіт чи видачі органом державного архітектурно-будівельного контролю дозволу на виконання будівельних робіт. Згідно ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Згідно п. 10 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 461 від 13.04.2011р. у разі коли на самочинно збудоване нерухоме майно визнано право власності за рішенням суду, воно приймається в експлуатацію згідно з цим Порядком. Отже визнання у судовому порядку право власності на об'єкт будівництва не позбавляє обов'язку введення його в експлуатацію.

Інформація про наявність у позивача - ОСОБА_2 дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з будівництва об'єкту та вводу його в експлуатацію у встановленому законодавством порядку в матеріалах справи відсутня.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Крім того, згідно п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30.03.2012 р. №6 у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього

Пунктом 21 цієї ж Постанови передбачено, що при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29-31 Закону № 3038-УІ, а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону), при проведенні будівельних робіт ОСОБА_2 вимоги закону дотримані не були.

Враховуючи, що позивачем були допущені порушеннями будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам, а тому, суд приходить до висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки доводи викладені в ній є необгрунтованими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Червонозаводський районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: М.Ю. Міндарьова