Ухвала

іменем україни

16 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Кредобанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про дострокове стягнення заборгованості та пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Кредобанк», ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 березня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство «Кредобанк» (далі - ПАТ «Кредобанк») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами кредитного договору від 17 квітня

2008 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3, останній отримав кредит у розмірі 70 000 доларів США на умовах, визначених договором, на строк до 1 квітня 2018 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки від 23 лютого

2009 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4 Неналежне виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору призвело до утворення заборгованості, яка добровільно сплачена не була.

Ураховуючи наведене, просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку суму заборгованості та пеню в розмірі

39 581,69 доларів США.

ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом, у якому просила поруку визнати припиненою з підстав, передбачених ч. ч. 1, 4

ст. 559 ЦК України, посилаючись на пропуск позивачем шестимісячного строку для звернення до суду. Крім того, з укладенням додаткової угоди до кредитного договору, збільшився обсяг відповідальності поручителя.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 березня

2015 року позов ПАТ «Кредобанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредобанк» заборгованість за договором кредиту від 17 квітня 2008 року в сумі 39 581,69 доларів США, що еквівалентно 940 856,77 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано припиненою поруку за договором поруки від 23 лютого 2009 року, укладеного між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_3 Виключено з резолютивної частини рішення висновок суду щодо стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті по курсу НБУ в сумі 940 856,77 грн. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Кредобанк» просить змінити ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову

ПАТ «Кредобанк», суди виходили із того, що між сторонами виникли зобов'язання, що випливають з кредитного договору. Оскільки боржник ОСОБА_3 виконував обов'язки, покладені кредитним договором, неналежним чином, позивач має право на повернення коштів у судовому порядку.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суди вважали, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України порука поручителя припинилася, оскільки зміна графіку погашення кредиту за внесення змін до кредитного договору без згоди поручителя та нарахована комісія призвело до збільшення обсягу його відповідальності.

Крім того, суди дійшли висновку про те, що порука

ОСОБА_4 є припиненою також і з підстав, передбачених ч. 4

ст. 559 ЦК України, оскільки строк дії договору поруки, укладеного між банком і ОСОБА_4 не встановлений, заборгованість виникла

з 1 жовтня 2013 року, а банк пред'явив позов 15 жовтня 2014 року, тобто після спливу визначеного законом шестимісячного строку.

Проте повністю з такими висновками погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 17 квітня 2008 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 70 000 доларів США на умовах, визначених договором, на строк до 1 квітня 2018 року.

У п. 4.1 вказаного договору сторони погодили, що повернення суми кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами по 584 долари США не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим договором та/або додатками до нього.

На забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором, 23 лютого 2009 року між ПАТ «Кредобанк» та

ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким остання зобов'язалися відповідати за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за вказаним кредитним договором.

25 лютого 2009 року між ПАТ «Кредобанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до кредитного договору від 17 квітня 2008 року, відповідно до умов якої між сторонами досягнуто згоди щодо внесення змін у п. 4.1 кредитного договору, сторони домовились, що повернення суми кредиту здійснюється щомісячно, починаючи з квітня 2008 року по лютий 2009 року рівними частинами згідно графіку по 584 долари США

(9 траншів). З лютого 2009 року по лютий 2011 року, по 146 доларів США (24 транши), а починаючи з лютого 2011 року, по квітень 2018 року, рівними частинами по 704 долари США (86 траншів).

У п. 3 вказаної додаткової угоди сторони дійшли згоди, що позичальник сплачує банку комісію за внесення цих змін у розмірі 0,2% від суми залишку заборгованості.

Згода поручителя ОСОБА_4 на внесення зазначених змін і доповнень до основного договору отримана не була, це питання з поручителем не узгоджувалось.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели, або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Вирішуючи спір, суди на вказане уваги не звернули та не врахували, що зміни кредитного договору про запровадження додаткової комісії, яка не є борговою сумою, оскільки сплачена боржником під час підписання додаткової угоди, а також зміна графіку погашення кредитуне призвели до збільшення відповідальності поручителя, оскільки ані процентна ставка, ані строк виконання зобов'язання не змінилися.

Вирішуючи спір, суд вважав, що пред'являючи 15 жовтня 2014 року позов, банк пропустив шестимісячний строк, так як заборгованість виникла 1 жовтня 2013 року і саме з цього моменту почався відлік строку, визначений ч. 4 ст. 559 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2014 року банк направив вимоги по дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором, тобто шестимісячний строк звернення до суду не пропущено.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором.

При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Отже, виходячи з умов кредитного договору та положень ст. 599 ЦК України днем настання виконання основного зобов'язання у спірних правовідносинах є наступний день після спливу наданого банком у вимозі строку для добровільного виконання зобов'язання за кредитним договором.

Наведені вище висновки викладені у постановах № 6-616цс15 від

6 липня 2015 року та №6-701цс15 від 24 червня 2015 року і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, апеляційний суд на вказане уваги не звернув, неповно встановив фактичні обставин справи, не дав юридичної оцінки наданим сторонам доказами, відповідно до них не визначив характер правовідносин, що виникли між сторонами та дійшов до передчасного висновку про пропуск банком строку позовної давності, встановленої ч. 4 ст. 559 ЦК України.

У залежності від вирішення позовних вимог до поручителя, залежить правильність вирішення спору в цілому, а відтак рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Кредобанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська