Справа № 364/381/15-ц Головуючий у І інстанції Моргун Г.Л.
Провадження № 22-ц/780/339/16 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 42 15.03.2016
УХВАЛА

Іменем України

15 березня 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.

суддів: Мельника Я.С., Олійника В.І.

при секретарі: Петленко І.О.

розглянувши матеріали апеляційних скарг ОСОБА_2 на рішення Володарського районного суду Київської області від 06 листопада 2015 року та додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстраційного обліку з житлового будинку,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У березні 2015 року позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому вказувала, що їй на праві власності належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У зазначеному будинку зареєстрований її колишній чоловік відповідач - ОСОБА_3, шлюб з яким розірвано 12.02.2015 року. Позивач просила суд визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням та примусово зняти його з реєстраційного обліку.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 06 листопада 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 01 грудня 2015 року було повернуто справу за вказаним позовом до суду першої інстанції для вирішення питання щодо прийняття додаткового рішення в частині позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Додатковим рішенням Володарського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її позову в частині позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, позивач подала апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що вимога позивача про позбавлення права користування житлом є безпідставною, оскільки відповідач, як колишній член сім'ї, після розірвання шлюбу не втрачає право на користування будинком, тільки на підставі розірвання шлюбу, навіть з огляду на те, що дружина є власником будинку і має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60, ч.1 ст.61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказуванню не підлягають.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником 3/5 житлового будинку, який згідно технічного паспорта, розташований за адресою АДРЕСА_1 ( а.с.11-13). 2/5 зазначеного будинку належить ОСОБА_4, першому чоловіку позивача.

25 листопада 2008 року сторони: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, який 12.02.2015 року рішенням Володарського районного суду Київської області. - розірвано (а.с. 8-10). Наведені вище обставини визнаються кожною стороною та доказуванню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач, зі згоди дружини, починаючи з 10.02.2009 року, був зареєстрований у вказаному будинку ( а.с.13).

Судом також встановлено, що ОСОБА_2 є власником будинку, а відповідач ОСОБА_3 є колишнім членом сім'ї власника.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Оскільки між подружжям у свій час була відсутня інша угода про порядок користування приміщенням, то чоловік , як член сім'ї власника квартири, який проживав разом з нею у житловому будинку, що їй належить, користувався жилим приміщенням нарівні з власником квартири.

Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

В правовому висновку ВССУ, викладеному в ухвалі від 25.04.2012 року зазначено, що у разі припинення сімейних стосунків з власником квартири, колишні члени його сім'ї не втрачають право користування займаним житловим приміщенням. Однак якщо власник квартири не згоден, щоб ці особи продовжували користуватися жилим приміщенням безоплатно, то вони зобов'язані вносити йому плату за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги відповідно до тих же правил, що й наймач.

Як встановлено в судовому засіданні, відповідач по справі, вносить оплату за комунальні платежі у виді оплати електричного струму та при здійсненні оплати за природній газ, плата нараховується з врахуванням пільг , якими користується відповідач як пільговик ( а.с.153-162).

За змістом ст.116, ст.157 ЖК України, члена сім'ї власника жилого будинку, у тому числі, колишнього, може бути виселено у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу, зокрема, якщо він систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; без надання іншого жилого приміщення виселяються також особи, які самоправно зайняли жиле приміщення.

Доказів того, що відповідач використовував житло не за призначенням, чи не ремонтував його або не утримував його та прибудинкову територію у належному стані, чи систематичним порушенням правил соціального співжиття робив неможливим для інших проживання з ним в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, позивач суду не надала.

Посилання позивача на те, що відповідач ОСОБА_3 унеможливлює їх спільне проживання у будинку не знайшло свого підтвердження. Письмові заяви та скарги адресовані до Володарського РВГУ МВС України в Київській області та прокуратури Володарського району по зазначеним фактам подій вказаних позивачем не знайшли свого підтвердження оскільки та за результатами їх перевірок правоохоронними органами ознак кримінального правопорушення в діях відповідача не виявлено ( а.с.16-18, 100, 124 -128 ). До адміністративної відповідальності відповідач також не притягувався.

У постанові ВСУ від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦКУ).

За таких обставин з урахуванням того, що відповідач поселився в будинок як член сім'ї власника, проживав разом з позивачем у житловому будинку, що їй належить, користувався жилим приміщенням нарівні з власником квартири, а припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє його права користування займаним приміщенням, суд правильно відмовив у задоволенні позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстраційного обліку з житлового будинку.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду про наявність у відповідача права на користування жилим приміщенням та відсутність підстав для визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстраційного обліку з житлового будинку

Що стосується доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року, колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; 4) судом не вирішено питання про судові витрати.

За змістом п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення послався на те, що у мотивувальній частині вищевказаного рішення суду зазначено, що суд вважає, що позивачу слід відмовити в задоволенні її позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а також у мотивувальній частині вищевказаного рішення судом було обґрунтовано відмову у задоволенні вказаної частини позову ОСОБА_2, однак в резолютивній частині рішення ця позовна вимога залишилась не вирішеною.

Таким чином при ухваленні рішення суду від 06 листопада 2015 року по вказаній справі судом не було ухвалено рішення в частині визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

З такими висновками погоджується і колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

В апеляційних скаргах на рішення від 06 листопада 2015 року та додаткове рішення від 24 грудня 2015 року позивач ставить питання про скасування ухвал від 06 листопада 2015 року та 24 листопада 2015 року, якими відмовлено у задоволенні її заяв про відвід судді Моргун Г.Л. та просить визнати обґрунтованими її заяви про відвід судді.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що по вказаній справі суддею Моргун Г.Л. двічі постановлювались ухвали про зупинення провадження у справі до розгляду іншої справи, які ухвалами апеляційного суду скасовувались та передавались для продовження розгляду. Процесуальні порушення, які допущені суддею при розгляді справи, а також їх наполеглива послідовність викликають сумніви в її об'єктивності та не упередженості та дають підстави вважати, що вона прямо чи побічно заінтересована у результаті розгляду справи.

Колегія суддів з такими доводами погодитись не може, з наступних підстав

Заяву про відвід обґрунтовано тим, що суддею, на думку заявників, постановлено незаконні судові рішення по іншим спірним питанням сторін, також не надано можливості ознайомитись з матеріалами справи, що свідчить про сумнів в об'єктивності та упередженість судді.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦПК України суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) під час попереднього вирішення цієї справи він брав участь у процесі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, секретар судового засідання; 2) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 3) він є членом сім'ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім'ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; 4) якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді; 5) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи, встановлений частиною третьою статті 11-1 цього Кодексу.

Скарга в цій частині не підлягає задоволенню, оскільки постановлення суддею ухвал та вчинення ним інших дій при розгляді справи, передбачених цивільним процесуальним законом, не може свідчити про упередженість судді та бути підставою для його відводу.

Інші доводи колегія суддів не приймає, оскільки обставини, на які посилається скаржник та його представник, є недостатніми для того, щоб піддати сумніву об'єктивність і неупередженість судді, якому при розгляді справи заявлено відвід.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 06 листопада 2015 року та додаткове рішення Володарського районного суду Київської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: