У х в а л а

іменем україни

28 січня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Галицьке розвиткове товариство», про визнання договору купівлі-продажу недійсним та визнання автомобіля об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 5 жовтня 1996 року між нею та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб. Під час перебування у шлюбі, 7 серпня 2009 року, ними було придбано автомобіль «HYUNDAI ACCENT», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. 29 червня 2010 року позивач звернулася до суду із позовною заявою про розірвання шлюбу. Дізнавшись про це, без її відома та без її згоди, 9 грудня 2010 року, ОСОБА_2 продав вказаний вище автомобіль ОСОБА_3 Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28 квітня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Спірний автомобіль було придбано за 103 000 грн, що підтверджується довідкою-рахунком від 7 серпня 2009 року № 002503. Відповідно до висновку спеціаліста Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру при ГУ МВС України у Львівській області від 9 грудня 2010 року вартість автомобіля на момент дослідження становила 57 632 грн 07 коп.

Вважаючи, що вказаний вище правочин є фіктивним, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля було укладено в період, коли тривав судовий процес щодо розлучення, ОСОБА_1, уточнивши свої позовні вимоги, просила визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що був укладений 9 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнати зазначений автомобіль об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2015 року, позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля марки «HYUNDAI ACCENT», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, що був укладений 9 грудня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя автомобіль марки «HYUNDAI ACCENT», 2008 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_3.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що спірний автомобіль придбано у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, виходячи з положень ст. ст. 60, 65 СК України, дійшов висновку про те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, а відтак - на відчуження такого майна одним із подружжя необхідна була згода іншого з подружжя, однак ОСОБА_1 згоди на відчуження автомобіля не надавала (відсутні докази надання такої згоди).

Не взявши до уваги доводи відповідача про те, що спірний автомобіль є його особистою власністю, оскільки був ним придбаний у період, коли його дружина, ОСОБА_1, перебувала за межами України та за кошти, які частково ним були позичені у іншого відповідача - ОСОБА_3, а частково отримані як премія за місцем роботи, суди виходили із того, що викладені обставини, всупереч положенням ст. ст. 10, 11, 57. 60 ЦПК України, ОСОБА_2не доведені належними та допустимими доказами.

Такі висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 19 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.І. Мартинюк
О.І. Євтушенко О.М. Ситнік