22-ц/775/278/2016(м)
Головуючий в 1 інстанції Турченко О.В.
Доповідач Пономарьова О.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Зайцевої С.А., Лоленко А.В.,

секретар судового засідання Зливка І.І.,

за участю

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про тлумачення правочинності договору, стягнення заборгованості за договором найму житлового приміщення та визначення платежів, за апеляційною скаргою позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року

в с т а н о в и л а:

В грудні 2015 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, якій неодноразово уточнювали, та зазначали, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 є власником меблів та побутової техніки, що знаходиться у цій квартирі. 23 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, на прохання останньої, підписаний договір найму жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1, текст якого підготовлений агентом нерухомості. Проте у наступну зустріч відповідач повідомила, що не може оплачувати найм квартири, оскільки є переселенцем з м. Донецька разом з дітьми та матір'ю, а тому позивачі дозволили їй жити у квартирі та користуватися всім майном безкоштовно. 09 вересня 2015 року відповідач разом із сім'єю виїхала з квартири, залишивши її у незадовільному стані, а пізніше звернулась до податкової інспекцією з вимогою, щоб з нібито сплаченої нею плати за найм квартири позивач ОСОБА_2 сплатила відповідні податки. У зв'язку з цим позивачі змушені звернутися до суду та просили визначити день, місяць, рік та суму з посиланням на первинні документи кожного платежу, здійсненого ОСОБА_4 на користь позивачів за користування квартирою та майном за період з 25 жовтня 2014 року до 09 вересня 2015 року, надати тлумачення щодо правочинності договору про найм квартири від 23 жовтня 2014 року та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 вартість користування квартирою із розрахунку 2 000 грн. за місяць за період з 25 жовтня 2014 року до 09 вересня 2015 року у розмірі 21 051,61 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про тлумачення правочинності договору, стягнення заборгованості за договором найму житлового приміщення та визначення платежів.

В апеляційній скарзі позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посилаючись на порушення та невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просили змінити рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 і стягнути з ОСОБА_4 на її користь вартість тимчасового користування квартирою із розрахунку 2 000 грн. за місяць користування, що за період з 25 жовтня 2014 року до 09 вересня 2015 року дорівнює 21 051,61 грн., стягнути з відповідача понесені судові витрати, пов?язані з розглядом справи.

В судовом засіданні апеляційної інстанції позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 просила залишити рішення суду без змін та відхилити апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачів та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підписали договір найму житлового приміщення, згідно з яким ОСОБА_2 здала для проживання ОСОБА_4 строком з 23 жовтня 2014 року по 24 квітня 2015 року квартиру АДРЕСА_1 з оплатою 2 000 грн. в місяць та оплатою комунальних послуг: за лічильником - електроенергія, за квитанціями - гаряча та холодна вода.

25 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 склали та підписали акт прийому-передачі у безоплатне користування меблів, побутової техніки та домашніх речей, що знаходяться в квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором найму житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано переконливих доказів на підтвердження своїх вимог, відсутній відповідний договір найму житла у письмовій формі, укладений між нею та ОСОБА_4 Щодо вимог позивачів про визначення судом дня, місяця, року та суми з посиланням на первинні документи кожного платежу, здійсненого ОСОБА_4 за користування квартирою та майном за період з 25 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року, суд першої інстанції дійшов висновку про невірно обраний спосіб судового захисту.

У відповідності до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про тлумачення правочинності договору, рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, а тому його законність та обгрунтованість в цій частині судовою колегією відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України не перевірялась.

Відповідно до ч. 1 ст. 810, ч.1 ст. 811 ЦК України за договором найму (оренди) житла, який укладається у письмовій формі, одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Статтею 820 ЦК України передбачено, що розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла, яку наймач вносить у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця.

В судовому засідання апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2005 року є власником квартири АДРЕСА_1.

Проте, як вбачається з наявного в матеріалах справи тексту договору найму житлового приміщення від 23 жовтня 2014 року, позивач ОСОБА_1, як власник приміщення, не є стороною договору оренди квартири АДРЕСА_1, який укладений з відповідачем ОСОБА_4.(а.с.8).

Зазначений договір передбачає орендну плату в розмірі 2 000 грн. щомісячно, не пізніше 20 числа поточного місяця та оплату наданих комунальних послуг за електропостачання, холодну та гарячу воду.

Іншого письмового договору оренди позивач ОСОБА_1 суду не надала.

Ці обставини спростовують доводи позивачів про те, що відповідачка користувалась квартирою безкоштовно, оплачуючи тільки комунальні послуги з електро та водопостачання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором найму житлового приміщення, суд обґрунтовано виходив з положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України щодо доведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано відповідного договору найму житлового приміщення, яке належить їй на праві власності, та яким з 25 жовтня 2014 року до 09 вересня 2015 року користувалася відповідач, що остання не заперечувала в судовому засіданні та підтвердила в своєму звернення до Головного управління Державної фіскальної служби України в Донецькій області від 22 вересня 2015 року, де зазначала про передані нею позивачу ОСОБА_2 кошти за оренду квартири, відповідно до укладеного 23 жовтня 2014 року договору.

Перевіряючи заперечення відповідача ОСОБА_4 про проведення нею оплати за договором найму житлового приміщення, судом першої інстанції допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили факт передачі ОСОБА_4 коштів ОСОБА_2 при укладанні договору оренди та в подальшому за користування квартирою, поясненням яких суд дав юридичну оцінку.

Відмовляючи в задоволенні вимог позивачів щодо визначення судом дня, місяця, року та суми з посиланням на первинні документи кожного платежу, здійсненого ОСОБА_4 на їх користь за користування квартирою та майном за період з 25 жовтня 2014 року до 09 вересня 2015 року, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що статтею 16 ЦК України передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів, проте позивачі невірно обрали спосіб судового захисту.

Судова колегія вважає, що висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Доводи апеляційної скарги, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 укладений усний правочин, і недодержання письмової форми договору не звільнює відповідача від обов'язку оплати за договором оренди квартири, є необгрунтованими та суперечать обставинам справи, встановленим в судовому засіданні фактам, спростовуються наданим текстом договору від 23 жовтня 2014 року між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4.

Посилання в апеляційній скарзі на норми зобов'язального права і на те, що відповідач визнала факт існування та умови договору, як в судовому засіданні так і в зверненні до Головного управління Державної фіскальної служби України в Донецькій області, не спростовують висновків суду щодо недоведеності вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення з відповідача грошових коштів за користування її квартирою.

Доводи апеляційної скарги позивачів щодо порушень норм процесуального законодавства при допиті свідків в судовому засіданні, не впливають на правильність висновків суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що договір між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 23 жовтня 2014 року не був укладений, оскільки в порушення ч.2 ст. 640 та 795 ЦК України відсутній акт прийому-передачі квартири, а 25 жовтня 2014 року за усною домовленістю укладений зовсім на інших умовах договір між ОСОБА_1 та відповідачем, судова колегія визнає нічим не підтвердженими припущеннями, оскільки позивачем ОСОБА_1 не надано доказів, на яких умовах та за яких обставин вона уклала договір найму квартири з відповідачем. Пояснення позивачів про умови договору найма квартири є непослідовними та суперечливими, оскільки в позовній заяві та в судовому засіданні вони наполягали, що в жовтні 2014 року передали відповідачу в користування квартиру безкоштовно, з оплатою лише комунальних послуг, проте в грудні 2016 року звернулися до суду з позовом про стягнення з відповідача вартості тимчасового користування квартирою в розмірі 21 051, 61 грн. після виникнення у сторін конфлікту.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими і не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення.

У відповідності до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому судова колегія на підставі ст. 308 ЦПК України відхиляє апеляційні скарги і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М. Пономарьова

Судді: С.А. Зайцева

А.В. Лоленко