АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 601/1952/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Варневич Л.Б.
Провадження № 22-ц/789/330/16 Доповідач - Фащевська Н.Є.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2016 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Гурзель І. В., Щавурська Н. Б.,

з участю секретаря - Панькевич Т.І. позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 та представника Кременецької міської ради Тартак О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду від 12 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Кременецької міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень, зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася в суд з апеляційною скаргою на вищезазначене рішення суду, яким у задоволенні її позову до Кременецької міської ради, ОСОБА_3 про визнання недійсними рішень, зобов'язання вчинити певні дії відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є незаконним, необгрунтованим, таким що ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати дане рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення міської ради про відмову позивачці у відведенні земельної ділянки у власність та надання дозволу на виготовлення проекту із землеустрою по АДРЕСА_1 постановлені у відповідності до чинного земельного законодавства.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду є законним та обґрунтованим.

Так, судом встановлено, що спірна земельна ділянка знаходиться в АДРЕСА_1.

До 2003 року на цій земельній ділянці знаходилось будинковолодіння, належне матері відповідачки ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, засвідченого Кременецькою держнотконторою 26.09.1974 року р/№ 1989 та реєстраційного посвідчення від 24.09.1974 року.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 слідує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_6 14.05.1977 року зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_7.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що стверджується свідоцтвом про смерть від 02.05.2003 року за НОМЕР_2, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік - ОСОБА_7

Судом встановлено, що спадщину після смерті матері прийняла ОСОБА_3 та її брат ОСОБА_8, які обробляли город, однак свідоцтво про право на спадщину відповідачка не отримувала і земельна ділянка їй не надавалась. На даний час будинок розібраний братом відповідачки, земельна ділянка перебуває у власності міської ради.

Дані обставини стверджуються також показами представника міської ради та свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

ОСОБА_3 є багатодітною матір'ю, проживає зі сім'єю у гуртожитку в м.Кременці, є інвалідом третьої групи, що стверджується довідкою від 25.06.2014 року.

Позивачка ОСОБА_1 зареєстрована в с.Розтоки, а проживає на орендованій квартирі в м.Кременці, який знаходиться на значній віддалі від спірної ділянки. Як ствердила сама позивачка, даною земельною ділянкою вона не користувалась.

02.06.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Кременецької міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтованої площі 0,20га, що розташована по АДРЕСА_1, для ведення особистого селянського господарства.

Як стверджує представник міської ради та не заперечує сама позивачка, до заяви нею не було надано необхідні документи, а саме графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки.

ОСОБА_3 звернулася до Кременецької міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,3562 га, що розташована по АДРЕСА_1, для ведення особистого селянського господарства та відповідними документами 04.06.2015 року.

Рішенням сесії Кременецької міської ради Тернопільської області № 3756 від 06 липня 2015 року вирішено надати дозвіл на відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 в межах населеного пункту, сільськогосподарські землі, в т.ч. рілля - ОСОБА_3, а ОСОБА_1 відмовлено у відведенні земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1.

Відповідно до частин другої та третьої статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Пунктом «б» частини першої статті 12 ЗК України передбачено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до п.6 ст.118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб).

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, та відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом

Принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано й у практиці Європейського Суду з прав людини. Так, у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства» у рішенні від 7 липня 1989 року Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» цей Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-92-цс13, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п.54 рішення).

Враховуючи вищезазначені вимоги закону, обставини справи, суд підставно прийшов до висновку, що міська рада при ухваленні рішення про відмову позивачці у відведенні земельної ділянки у власність та надання дозволу відповідачці на виготовлення проекту цієї земельної ділянки, діяла в межах своїх повноважень, при цьому врахувала обставини справи, зокрема той факт, що відповідачка є інвалідом, багатодітною матір'ю, тривалий час обробляла спірну земельну ділянку, на час подання заяви долучила до неї необхідні документи, а тому обгрунтовано вирішила надати дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 за рахунок земель не наданих у власність на постійне користування в межах населеного пункту, сільськогосподарські землі в т.ч ріллі, відповідачці.

Колегія не приймає до уваги посилання позивачки на те, що суд першої інтсанції безпідставно послався на статтю 116 ЗК України, оскільки дана норма закону є загальною при вирішненні даної справи.

Колегія не приймає до уваги посилання позивачки на те, що суд не вправі був посилатись на покази свідків про те, що мати відповідачки користувлась спірною земельною ділянкою і що факт користування спірною земельною ділянкою повинен бути підтверджений належними доказами, а не показами свідків, а тому суд зробив помилковий висновок про те, що даною земельною ділянкою кристувалась мати. Оскільки сама позивачка в своїй апеляційній скарзі посилається на земельно-кадастрову книгу, подану міською радою, згідно якої земельна ділянка перебувала у користуванні ОСОБА_6 матері відповідачки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляції, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Кременецького районного суду від 12 січня 2016 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Н.Є. Фащевська

Судді: І.В. Гурзель

Н.Б. Щавурська