Ухвала

іменем україни

30 листопада 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Іваненко Ю.Г.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило, та остаточно просило стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість у сумі 123 151,35 доларів США, що еквівалентно 2 898 982 грн 89 коп.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року закрито провадження у справі у частині позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 26 037,74 доларів США, заборгованості за процентами у сумі 963,81 доларів, пені у сумі 26,31 доларів США та комісії у сумі 187,19 доларів США.

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі 20 995,15 доларів США, що еквівалентно 494 225 грн 83 коп.; заборгованість із пені в сумі 627 855 грн 35 коп. та заборгованість із комісії в сумі 5 676,70 дол. США, що еквівалентно 133 629 грн 52 коп.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року скасовано ухвалу та рішення суду першої інстанції, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за користування кредитом, яка утворилася станом на 21 грудня 2015 року, а саме: 26 037,74 доларів США - заборгованість за кредитом; 27 768,37 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 7 312,73 доларів США - заборгованість із комісії; 627 855 грн 35 коп. - пеня.

Вирішено питання про судовий збір.

Додатковим рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2016 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про солідарне стягнення кредитної заборгованості до ОСОБА_4; відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 пені у сумі 694 105 грн 14 коп. та штрафів.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № SUC0GK, відповідно до якого остання отримала кредит у сумі 33 921 доларів США зі сплатою 1,25 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення до 13 червня 2028 року.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язання за вказаним вище кредитним договором 13 червня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Згідно з п. 12 договору поруки порука за договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Також на забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 уклали 13 червня 2008 року договір іпотеки № SUC0GK, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 32,40 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 січня 2001 року № НОМЕР_2.

У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору ЗАТ КБ «Приватбанк» у квітні 2009 року звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Також позивач направив на адресу відповідача ОСОБА_3 лист-повідомлення від 12 серпня 2010 року № НОМЕР_1 з вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, нараховані відсотки, комісії та штрафні санкції в тижневий термін з дати одержання повідомлення та з попередженням про намір звернення стягнення на предмет застави шляхом продажу або будь-яким іншим чином.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2010 року, ухваленим у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 червня 2008 року № SUC0GK у розмірі 29 175,73 доларів США, задоволено зазначений позов; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» прострочену заборгованість за кредитним договором у сумі 230 780 грн 02 коп.; звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з наданням повноважень з приводу продажу зазначеної квартири; виселено ОСОБА_3 із вказаної квартири без надання іншого житла.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 13 січня 2011 року змінено рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2010 року у частині звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом зазначення про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, за початковою вартістю 189 317 грн 70 коп., шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з наданням повноважень з приводу продажу зазначеної квартири.

Відповідно до повідомлення відділу Державної виконавчої служби Сумського міського управління юстиції № 15181, згідно з перевіркою відомостей ЄДРВП станом на 01 грудня 2015 року рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2010 року на виконанні у відділі не перебуває.

Позивачем на адресу позичальника та поручителя направлено повідомлення від 22 вересня 2015 року № 30.1.0.0/2-80613DN0S837 з вимогою повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані відсотки та штрафні санкції.

Установлено, що предмет іпотеки - вищевказану квартиру - реалізовано, а кошти від продажу зараховані в рахунок кредитної заборгованості.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі у частині позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 26 037,74 доларів США, за процентами у сумі 963,81 доларів, пені у сумі 26,31 доларів США та комісії у сумі 187,19 доларів США, суд першої інстанції виходив із того, що вказані позовні вимоги вже були предметом розгляду, про що свідчить рішення Зарічного районного суду м. Суми від 03 листопада 2010 року, яке ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 20 995,15 доларів США, пені в сумі 627 855 грн 35 коп., комісії в сумі 5 676,70 доларів США, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості цих позовних вимог та наявності підстав, передбачених ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, оскільки вони нараховані після ухвалення Зарічним районним судом м. Суми вищевказаного рішення. Виходячи з принципів розумності і справедливості, співмірності з характером порушення зобов'язань боржником і розміром збитків, а також враховуючи матеріальний стан позивача, суд на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшив розмір пені. Крім того, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне і те ж порушення є порушенням ст. 61 Конституції України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що порука припинена, оскільки, пред'явивши у квітні 2009 року позов про дострокове повернення кредиту, банк змінив строк виконання основного зобов'язання і повинен був пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців з дня пред'явлення позову до суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для закриття провадження в частині позовних вимог на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦК України, оскільки предметом позову, з яким у квітні 2010 року звернувся банк до суду, є не стягнення заборгованості, а звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Оскільки квартира, на яку було звернуто стягнення, тривалий час не була продана, а заборгованість зі сплати кредиту зросла, то апеляційний суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, пред'явлених до позичальника, про стягнення кредитної заборгованості, яка утворилася станом на 21 грудня 2015 року.

Апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України, для зменшення розміру неустойки (пені) із 56 158,05 доларів США до 627 855,35 грн, зазначивши, що квартира, на придбання якої було отримано кредит, реалізована, але коштів на погашення кредитної заборгованості не вистачило, а також враховуючи майновий стан позичальника та наявність на її утриманні малолітньої дитини і матері-інваліда, а також ту обставину, що зазначений у позові розмір пені є надмірним у порівнянні з отманим кредитом.

Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу, зазначивши, що стягнення одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення строків сплати за кредитом, не відповідає вимогам закону та є подвійним стягненням.

Вирішуючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до поручителя ОСОБА_4, апеляційний суд виходив із того, що банк використав право достроково вимагати стягнення заборгованості за кредитним договором, таким чином, строк виконання заявником умов кредитного договору щодо повного повернення отриманих кредитних коштів та виконання інших зобов'язань настав у квітні 2009 року, тому перебіг п'ятирічного строку для пред'явлення банком вимог до поручителя розпочався 10 квітня 2009 року (дата подачі позову до Зарічного районного суду м. Суми) та закінчився 10 квітня 2014 року і в зазначений проміжок часу банк будь-яких вимог до поручителя не пред'являв, а до суду з цим позовом звернувся у жовтні 2015 року, тобто з пропуском встановленого договором поруки строку, тому відмовив у задоволенні зазначених позовних вимог.

Однак повністю погодитися із вказаними висновками апеляційного суду не можна, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Виходячи з вищевикладеного, правильним є висновок апеляційного суду про наявність пістав для стягнення з позичальника ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитної заборгованості у вигляді заборгованості за тілом кредиту, за процентами за користування кредитними коштами та пені за прострочення зобов'язання, яка утворилася станом на 21 грудня 2015 року. Рішення апеляційного суду в цій частині позовних вимог є законним та обґрунтованим, тому згідно зі ст. 337 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Проте колегія суддів не може погодитися із висновками апеляційного суду щодо законності нарахування позивачем та наявності підстав для стягнення заборгованості з комісії у сумі 7 312,73 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочини, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені в ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Разом із тим згідно із ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12, правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 положення п. п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Оскільки відповідно до умов спірного кредитного договору банк надав позичальнику кредит на поточні потреби (споживчі цілі) (п. 1.2 договору, а. с. 10), особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Так, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Виходячи з викладеного, суд повинен перевірити законність нарахування банком комісії у сумі 7 312,73 доларів США та з'ясувати правову підставу її нарахування, враховуючи, що із наявної у справі копії кредитного договору № SUC0GK не вбачається чітко його змісту, адже вона місцями нечитабельна, а позивачем ні в позовній заяві, ні в уточненій позовній заяві не обгрунтовано нарахування суми комісії та пункту договору, яким передбачено її нарахування.

Оскільки на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України апеляційний суд у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не установив достатньо повно фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення апеляційного суду у частині вирішення позовних вимог про стягнення комісії - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_3 комісії скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко

О.В.Ступак