У Х В А Л А

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк Форум» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки за касаційною скаргою ОСОБА_3, до якої приєдналася ОСОБА_4, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2012 року публічне акціонерне товариство «Банк Форум» (далі - ПАТ «Банк Форум») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до умов кредитного договору від 24 червня 2008 року товариство з обмеженою відповідальністю «Теракота» (далі - ТОВ «Теракота») отримало кредитні кошти у сумі еквівалентній 1 148 тис. грн. на строк до 23 червня 2010 року. На забезпечення виконання умов кредитного договору банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок площею 231,5 кв. м, розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду Волинської області від 22 лютого 2011 року стягнуто з ТОВ «Теракота» на користь банку заборгованість за кредитом у розмірі 1 148 тис. грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 196 054 грн.

Посилаючись на те, що зазначена заборгованість позичальником та його майновим поручителем, відповідачем, не погашена, позивач просив звернути стягнення на вказаний вище житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, шляхом їх продажу на прилюдних торгах.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2015 року, позов ПАТ «Банк Форум» задоволено. Звернуто стягнення на заставне майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,026 га, на якій він розташований, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 червня 2008 року в розмірі 1 344 054 грн. 64 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 1 148 тис. грн. та заборгованості за відсотками в розмірі 196 054 грн. 64 коп., шляхом проведення прилюдних торгів, відповідно до Закону України «Про іпотеку». Розподілено судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, до якої приєдналася ОСОБА_4, просить скасувати судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню, а заява ОСОБА_4 - відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що, отримавши вимогу іпотекодержателя, відповідачка як майновий поручитель не погасила кредитну заборгованість позичальника, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте повністю з таким висновком судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що 24 червня 2008 року між ПАТ «Банк Форум» та ТОВ «Теракота» було укладено кредитний договір, на забезпечення виконання умов якого банк того ж дня уклав із ОСОБА_3 договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок площею 231,5 кв. м, розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням господарського суду Волинської області від 22 лютого 2011 року з ТОВ «Теракота» на користь ПАТ «Банк Форум» стягнуто заборгованість за кредитом у розмірі 1 148 тис. грн. та заборгованість за відсотками у розмірі 196 054 грн.

Пред'являючи позов, ПАТ «Банк Форум» посилалось на те, що позичальник рішення суду не виконав, а ОСОБА_3 як іпотекодавець не погасила заборгованість ТОВ «Теракота», що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно зі ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержавтель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду.

З системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що лише правильно визначивши розмір кредитної заборгованості можна ухвалювати рішення про звернення стягнення на цю суму та предмет іпотеки.

Суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України взагалі не перевірили тверджень відповідачки про погашення кредитної заборгованості, не дали оцінки банківським випискам, заявкам на купівлю іноземної валюти та платіжним дорученням (а.с. 71-77).

Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не перевірили посилань ОСОБА_3 на те, що ТОВ «Теракота» погасили заборгованість, за виконання якої вона поручилася, та в подальшому банк видав йому новий транш у розмірі 1 118 тис. грн. на новий строк, чим порушив п. п. 8.3, 8.4 договору іпотеки, оскільки операція проведена після закінчення строку користування кредитними коштами, що були забезпечені іпотекою, без укладення відповідної додаткової угоди до договору іпотеки.

Пунктом 8.4 договору іпотеки сторони погодили, що у разі внесення змін до кредитного договору щодо зміни розміру процентів по кредиту та щодо продовження строку дії кредитного договору до цього договору зміни не вносяться.

Наведеного суди не врахували, не дали належної правової оцінки посиланням відповідачки на те, що до кредитного договору були внесені зміни щодо строку виконання зобов'язання, а не строку дії кредитного договору, та не перевірили, чи мали в такому разі згідно умов договору іпотеки вноситися зміни до договору іпотеки.

Крім того, суди у порушення ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не перевірили, чи вносились грошові кошти на погашення кредитної заборгованості ТОВ «Теракота», стягнутої рішенням господарського суду Волинської області від 22 лютого 2011 року, тобто чи виконано рішення суду, оскільки це впливає на розмір кредитної заборгованості.

Отже, висновок судів про існування непогашеної кредитної заборгованості ТОВ «Теракота», забезпеченої іпотекою, ухвалений на припущеннях, що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Крім того, відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно з ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам ч. 6 ст. 38, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

Указаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Наведеного суд першої інстанції не врахував, не виконав вимог Закону України «Про іпотеку» щодо визначення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Апеляційний суд на зазначене порушення, допущене районним судом уваги не звернув та не виправив.

Отже суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Водночас, доводи ОСОБА_4, викладені у заяві про приєднання до касаційної скарги, про те, що житловий будинок, який є предметом іпотеки, є спільною сумісною власністю ОСОБА_3, ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, і Ѕ його частина увійшла до спадкової маси після його смерті та була успадкована його дружиною, відповідачкою, та дітьми: ОСОБА_4 та ОСОБА_6, відхиляються колегією суддів з огляду на наступне.

Підставою виникнення у ОСОБА_3 права особистої приватної власності на спірний житловий будинок є рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 серпня 2007 року. У видачі ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 на 2/10 частини зазначеного житлового будинку приватним нотаріусом відмовлено з посиланням на те, що цей будинок не входить до спадкової маси. Отже, права ОСОБА_4 не порушені і окремих вимог вона не заявляла.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заяву ОСОБА_4, яка приєдналася до касаційної скарги, відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 листопада 2012 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 02 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська