Суддя Матвієвська Г. В.
Справа № 644/9530/15-ц
Провадження № 2/644/451/16
Справа № 644/9530/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 березня 2016 року Орджонікідзевський районний суд міста Харкова у складі:
Головуючого судді - Матвієвської Г.В.,
за участю секретаря Нестеренко К.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+», ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору майнового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину посилаючись на те, що 26 серпня 2015 року між його дружиною ОСОБА_2 та ТОВ «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» був укладений договір майнового лізингу №805288, відповідно до п. 2.1. якого Лізингодавець зобов`язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно, а Лізингоодержувач зобов`язується прийняти предмет лізингу та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Предметом лізингу відповідно до договору є автомобіль марки «КІА» модель «SORENTO», двигун 2.2. CDRi AT Premium чорного кольору, вартістю 389 000 грн. На думку позивача до вказаного договору повинні застосовуватися наслідки недійсності правочину оскільки він був укладений між сторонами за кошти, що були у спільній сумісній власності подружжя та за відсутності його згоди на укладення даного правочину.
Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, згідно якої він позовні вимоги підтримує, просить розглядати справу за його відсутності, в разі неявки відповідача постановити заочне рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи з її відсутності, позовні вимоги визнає.
Представник відповідача ТОВ «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» у судове засідання не з`являвся, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив, заперечень проти позову суду не надав, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Між ОСОБА_2 та ТОВ «ІНТЕРГРАНДКАПІТАЛ+» був укладений договір майнового лізингу №805288. За цим договором ОСОБА_2 (дружиною позивача) було сплачено 77 880 грн. в якості оплати вартості фінансування за договором, що підтверджується наданою суду копією квитанції.
Позивач стверджує, що під час укладення договору ОСОБА_2 не отримувала від нього згоди на укладення даного правочину, як вимагається чинним законодавством, щодо розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності.
Між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 дійсно зареєстровано шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб від 17 жовтня 2009 року, актовий запис № 2169, видане Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції.
Відповідно до ч.1-2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Згідно зі ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ним.
Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обовязки.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
У п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.
У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.
Зважаючи на те, що всі обставини, викладені позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні при дослідженні належних та допустимих доказів, наданих позивачем до справи, та не були спростовані відповідачами суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
Враховуючи викладене, та керуючись ст. ст. 60, 65 СК України, ст. ст. 216, 203, 215, 216, 236, 369, 509 ЦК України, 88, 224 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Інтерграндкапітал+» та ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.
Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 633 (шістсот тридцять три) гривні 00 коп. витрат на оплату судового збору.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Орджонікідзевський районний суд міста Харкова шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Г. В. Матвієвська