АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/7449/2016 Доповідач - Музичко С.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі головуючого судді Музичко С.Г.

суддів Рейнарт І.М., Заришняк Г.М.

при секретарі Гладченко Ю.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні справу в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» про визнання кредитного договору недійсним

в с т а н о в и л а :

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ«Омега Банк» про визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду позивач оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, просить скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28.03.2016 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при укладені кредитного договору, банком не було належним чином доведено до відома позивача всю необхідну інформацію щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх супутніх послуг, а висновок суду про те, що позивач була обізнана з умовами договору не відповідає дійсності.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 просила задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених в суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, зокрема про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.06.2008 року сторони уклали кредитний договір №2606/0608/71-005, відповідно до умов якого позивач отримала кредит в сумі 119000 дол. США з терміном повернення до 26.06.2028 зі сплатою 11,9% річних.

Правильно встановлено судом першої інстанції, що кредитний договір укладений сторонами на підставі вільного волевиявлення, вільного вибору контрагента та визначення умов кредитного договору у відповідності до ст. 627 ЦК України.

Крім того, кредитним договором від 26.06.2008 року в забезпечення вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена сукупна вартість кредиту (в процентному значенні та в грошовому виразі з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту (а.с.9).

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК Українизміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Виходячи з наведеного, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що при укладанні кредитного договору з банком ОСОБА_2 не була у повній мірі обізнана про кредитні умови, що банк не надав методику визначення банком валютного курсу, а також що вона вчасно не отримала вичерпної інформації щодо всіх зобов'язань як позичальника перед банком, адже вказані обставини спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та наданими сторонами суду поясненнями. Зокрема п. 10.13 Договору від 26.06.2008 передбачено, що при укладенні кредитного договору позичальник стверджує, що умови кредитування, закріплені Договором, були попередньо їй повідомлені банком у письмовій формі.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про порушення прав ОСОБА_2 як позичальника за договором банківського кредиту та споживача банківських послуг, оскільки позивач самостійно, без будь-якого примусу, звернулася до банку з наміром отримати кредит, зазначивши у кредитному договорі, що з основними умовами надання кредиту ознайомлена.

На думку апеллянта суд не взяв до уваги, що жодним пунктом кредитного договору чи додатків до нього не було визначено розмір зобов'язання позичальника в гривні та не визначено за якою методикою здійснюється конвертація валютного зобов'язання в гривню.

Колегія суддів не погоджується з доводами позивача з таких підстав.

Положення статті 192 ЦК визначають, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в інших випадках в порядку, встановлених законом.

Одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 частині першій статті 3 ЦК України. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання виконується у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

З кредитного договору випливає, що сторони досягли згоди, що зобов'язання у кредитному договорі визначається в іноземній валюті.

Так, пункт 6 Бюлетня продукту «Житлова іпотека на вторинному ринку», який визначає умови кредитування, передбачає що при отриманні кредиту в іноземній валюті позичальник приймає на себе валютні ризики, тобто позичальник може нести додаткові витрати які пов'язані з появою різниці між розміром кредиту, що розраховується на підставі курсу НБУ на дату прийняття рішення про видачу кредиту та розміром суми отриманого кредиту після конвертації по комерційному курсу валюти, в касі банку.

Пленум Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що «саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Як вірно встановлено судом, відповідач під час укладення договору попередив позивача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за кредитним договором несе саме позивач, а тому доводи позивача на неспівмірність умов кредитного договору, у зв'язку із значними валютними ризиками необрунтовані, оскільки відповідач покладений на нього законом обов`язок виконав, а позивач такі умови банку прийняв.

При вирішенні спору, районний суд надав належну оцінку висновку судового експерта Віхляєва О. К. експертно-економічного дослідження від 24.02.2016 № 2/3/2016, та вірно зазначив, що висновки щодо розміру заборгованості не відносяться до предмету вказаного спору.

За таких обставин оскаржуване рішення, ґрунтується на вимогах закону, підстав передбачених ст. 308 ЦПК України колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313-315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді