АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Одинака О. О.

суддів: Чупікової В.В., Половінкіної Н.Ю.

секретар Чубрей І.І.

за участю: Куриша В.І., який діє в інтересах публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним за апеляційними скаргами ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2015 року,

встановила:

В листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ«Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом.

Просило стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 59 801,91 доларів США.

Посилалося на те, що 31 січня 2007 року ОСОБА_4 та ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» уклали кредитний договір. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 55 000 доларів США з терміном користування до 20 січня 2017 року та відсотковою ставкою 14 процентів річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 уклали договір поруки.

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_6 утворилась заборгованість, яка станом на 3 липня 2015 року становить 59 801,91 доларів США та складається з заборгованості за кредитом в сумі 40 147,54 доларів США, заборгованості по відсотками за користування кредитом в сумі 7 427,57 доларів США, пені в сумі 12 226,80 доларів США.

ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом.

Просив визнати недійсним кредитним договір від 31 січня 2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» та застосувати наслідки його недійсності.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором в сумі 13 900 доларів США, що становить 70 195 гривень.

В решті позову відмовлено.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить рішення суду першої інстанції змінити та ухвалити рішення яким його позов задовольнити .

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апелянти посилаються на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, обговоривши доводи апеляційних скарг та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_4 слід задовольнити частково з таких підстав.

Ухвалюючи рішення, в частині, яка оскаржується, суд першої інстанції виходив з того, що банком на виконанням умов кредитного договору було надано позичальнику грошові кошти в сумі 13 900 доларів США, що становило 70 195 гривень.

Представником позивача не надано належних та допустимих доказів виконання банком своїх зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі та надання позичальнику кредиту в сумі обумовленому договором.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання (ч.2 ст.549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК).

Згідно частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до частин 1, 2 статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частини 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Згідно частини 1 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 214 ЦПК України суд ухвалюючи рішення повинен вирішити такі питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Як вбачається з матеріалів справи 31 січня 2007 року ОСОБА_4 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» уклали кредитний договір.

Відповідно до умов даного договору та додаткових угод до нього ОСОБА_4 отримав кредит в сумі 55 000 доларів США з терміном користування до 30 січня 2027 року та відсотковою ставкою 14 процентів річних (а.с.18-22).

В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 уклали договір поруки. Згідно умов даного договору поручитель зобов'язався відповідати по зобов'язаннях боржника ОСОБА_4, які виникають з умов вказаного кредитного договору від 31 січня 2007 року в повному обсязі цих зобов'язань.

Відповідно до п. 4.1 договору він діє до закінчення забезпеченого ним зобов'язання (а.с.38-39).

17 жовтня 2014 року ПАТ«Райффайзен Банк Аваль» надіслав ОСОБА_4, ОСОБА_5 вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором (а.с.40,41).

2 квітня, 25 березня 2009 року, 14 червня 2010 року були укладені додаткові угоди до кредитного договору від 31 січня 2007 року (а.с.25-26,27-28,29-31).

У зв'язку з порушенням умов кредитного договору у ОСОБА_6 утворилась заборгованість, яка станом на 3 липня 2015 року становить 59 801,91 доларів США та складається з заборгованості за кредитом в сумі 40 147,54 доларів США, заборгованості по відсотками за користування кредитом в сумі 7 427,57 доларів США, пені в сумі 12 226,80 доларів США (а.с.112-116).

З заяви на видачу готівки №К9/1 вбачається, що ОСОБА_6 отримав грошові кошти в сумі 13900 доларів США на виконання умов кредитного договору від 31 січня 2007 року (а.с.17).

Суд першої інстанції відмовляючи в позові банку про стягнення заборгованості належним чином не встановив обставини, які мають значення для справи допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів виконання банком своїх зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі та надання позичальнику кредиту в сумі, яка обумовлена договором.

Помилковими є посилання суду на Інструкцію про ведення касових операцій банками в Україні, що затверджено постановою правління Національного банку України від 1 червня 2011 року №174, оскільки така інструкція не діяла на момент укладення кредитного договору та передачі грошових коштів на виконання його умов.

Згідно статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16 липня 1999 року № 996-XIV (далі - Закону) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до частини 1, 2 статті 9 Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

назву документа (форми);

дату і місце складання;

назву підприємства, від імені якого складено документ;

зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру

господарської операції;

посади осіб, відповідальних за здійснення господарської

операції і правильність її оформлення;

особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно меморіальних ордерів №41100 від 1 лютого 2007 року та №13900 від 21 лютого 2007 року ОСОБА_4 були надані грошові кошти в сумі 55 000 доларів США на виконання банком умов кредитного договору від 31 січня 2007 року (а.с.175,176).

Вказані меморіальні ордери містять всі ознаки первинних документів, що містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення, а тому є належними доказами у справі.

Крім того, з розрахунку заборгованості станом на 3 липня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 в рахунок виконання обов'язків за кредитним договором сплатив 15 350,59 доларів США в рахунок відшкодування тіла кредиту, а тому його доводи про отримання кредиту в сумі 13 100 доларів США є безпідставними.

Також укладаючи 14 червня 2010 року додаткову угоду до кредитного договору від 31 січня 2007 року відповідач визнав , що станом на дату укладення такої угоди заборгованість за кредитним договором становила 42 761,54 долари США .

Суд також не взяв до уваги, що заява ОСОБА_4. про видачу готівки була знищена внаслідок закінчення п'ятирічного терміну зберігання такого документу, що підтверджується актом №8 про вилучення до знищення документів не внесених до Національного архівного фонду ( а.с. 208, 209 т. 1).

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції не врахував, що позовна вимога про стягнення пені в іноземній валюті є безпідставною .

Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із частиною 1 статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина 3 статті 533 ЦК України ).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань»).

Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні.

Саме таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в своїй постанові №3-29гс15 від 1 квітня 2015 року.

Згідно пункту 10.1. кредитного договору вбачається, що за порушення строків повернення кредитної заборгованості, процентів за користування кредитом та комісії, передбачених положеннями цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 відсотків від суми простроченого платежу, за кожних день прострочення починаючи з наступного дня після закінчення строку виконання зобов'язань, зазначеного в цьому договорі.

Відповідно до пункту 10.3. у разі настанні підстав, передбачених цим договором, позичальник зобов'язаний здійснювати сплату пені та штрафів в національній валюті України по офіційному курсу НБУ на день сплати.

Суд першої інстанції також належним чином не врахував, що частиною першою статті 553 ЦК України встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

За змістом частини четвертої стаття 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Порука - це строкове зобов'язання і незалежно від установлення строку її дії договором чи законом сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 зобов'язався перед банком повернути суму кредиту з процентами до 30 січня 2027 року , сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів.

Отже, разом із установленням строку дії кредитного договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою стаття 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Судами встановлено, що чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 15 числа кожного місяця, а тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів.

Отже, останній строк виконання основного зобов'язання сторони кредитного договору визначили 30 січня 2027 року а , тому саме з цієї дати рахується початок шестимісячного строк дії поруки ( а.с. 29 т. 1).

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Таку правову позицію Верховний Суд України зазначив в своїй постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-436 цс 15.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 22 листопада 2014 року( а.с. 43 т. 1).

За таких обставин з ОСОБА_4 слід стягнути борг за кредитним договором за період з 21 лютого 2007 року по 22 травня 2014 року.

Також з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» слід стягнути солідарно заборгованість за кредитним договором за період з 23 травня 2014 року по 3 липня 2015 року.

З наданих позивачем розрахунків заборгованості за кредитним договором вбачається, що станом на 22 травня 2014 року у ОСОБА_4 була заборгованість перед банком за кредитом в сумі 40 147,54 доларів США, відсотками в сумі 1725,16 доларів США та пені в сумі 10 326 гривень 23 копійки.

Заборгованість ОСОБА_4 перед банком за період з 23 травня 2014 року по 3 липня 2016 року складала за відсотками в сумі 5702,14 гривень та пені в сумі 190 972 гривень 17 копійок.

Враховуючи обставини наведені вище колегія суддів вважає, що , суд першої інстанції ухвалив рішення в частині, що оскаржується, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

З ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» слід стягнути заборгованість за кредитним договором за період з 21 лютого 2007 року по 22 травня 2014 року, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 40 147,54 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 1725,16 доларів США та пені в сумі 10 326 гривень 23 копійки.

З ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» слід стягнути солідарно заборгованість за кредитним договором за період з 23 травня 2014 року по 3 липня 2015 року , яка складається з заборгованості за відсотками в сумі 5702,14 доларів США та пені в сумі 190 972 гривень 17 копійок.

Помилковими є доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 про те, що суд першої інстанції зробив неправильний висновок про те, що у відповідачів є борг перед банком в сумі13900 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі не надали суду належні та допустимі докази, які би підтверджували ту обставину, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 повністю погасили борг за кредитним договором.

Відповідно до правил статті 88 ЦПК України слід здійснити розподіл судових витрат.

Підпунктом 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону (в редакції, чинній на момент подання до суду позовної заяви) встановлено розмір судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Підпунктом 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону встановлено судовий збір за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами у розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

З мотивувальної частини рішення вбачається, що колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги банку, скасування рішення в частині вирішення вимог первісного позову та часткове задоволення таких вимог до ОСОБА_4 на загальну суму, що становить 92,38 відсотків від ціни позову, та до ОСОБА_5 на загальну суму, що становить 21,7 відсотків від ціни позову.

З платіжного доручення від 13 листопада 2014 року №356568 вбачається, що за подання до суду позовної заяви банк сплатив судовий збір в сумі 3654 гривні (а.с.4)

З платіжного доручення від 13 січня 2016 року №473840 вбачається, що за подання до суду апеляційної скарги банк сплатив судовий збір в сумі 4019 гривень 40 копійок (а.с.240).

Отже, з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» слід стягнути 3544 гривні 34 копійки в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

З ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» слід стягнути 832 гривні 56 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційні скарги ОСОБА_4, публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 21 грудня 2015 року в частині часткового задоволення позову публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 40 147( сорок тисяч сто сорок сім) доларів 54 центів США, заборгованості за відсотками в сумі 1725( одна тисяча сімсот двадцять п'ять) доларів 16 центів США та пені в сумі 10 326 ( десять тисяч триста двадцять шість) гривень 23 копійки.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором, яка складається з заборгованості за відсотками в сумі 5702 ( п'ять тисяч сімсот два ) долари, 14 центів США та пені в сумі 190 972 ( сто дев'яносто тисяч дев'ятсот сімдесят дві) гривні 17 копійок.

Стягнути ОСОБА_4 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 3544 ( три тисячі п'ятсот сорок чотири) гривні 34 копійки в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 832 ( вісімсот тридцять дві) гривні 56 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий

Судді: