Справа № 465/693/14 Головуючий у 1 інстанції: Мигаль Г.П.
Провадження № 22-ц/783/1780/16 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

представника відповідача - Гуменної Г.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» про поновлення на роботі, стягнення коштів за вимушений прогул, вихідної допомоги, недоплаченої заробітної плати,-

встановила:

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом (а.с.1-2 т.1), який неодноразово уточнював під час розгляду справи (а.с.74-84, 112, 116, 142, 159, 165, 172, 174-178 т.1), з остаточними вимогами про: поновлення на роботі; виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в розмірі 102124 грн.; виплату вихідної допомоги при звільненні в розмірі 11071 грн. 50 коп.; виплату недонарахованої заробітної плати і вихідної допомоги за відпустки за 2010 рік в розмірі 12595 грн. 20 коп., за 2011 рік - 9105 грн. 05 коп., за 2012 рік - 12951 грн. 11 коп., за 2013 рік - 21377 грн. 96 коп.; виплату компенсації за недоплачену заробітну плату за 2010-2013 роки в розмірі 36329 грн. 84 коп.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що його незаконно звільнили із займаної посади, оскільки при скороченні чисельності штату працівників їхнього відділу в першу чергу повинні були вивільняти інженерів-конструкторів нижчих категорій, тобто працівників відділу з більш низькою кваліфікацією, а не таких, як він, - провідних інженерів-конструкторів, які належать до найвищої кваліфікаційної категорії даної професії. Зазначав, що при звільненні йому повинні були виплатити вихідну допомогу у розмірі трьохмісячного середнього заробітку, а виплатили лише вихідну допомогу у розмірі місячного середнього заробітку, тому просив стягнути різницю між сумою вихідної допомоги, яка належала йому згідно з вимогами закону, та тією сумою вихідної допомоги, яку йому виплатило підприємство. Крім того, вважав, що всупереч положенням чинної на підприємстві Галузевої угоди, йому нараховувалась заробітна плата в меншому, ніж визначено цією угодою, розмірі, а тому просив стягнути з відповідача недоплачену йому заробітну плату за період роботи з 2010 року по 2013 рік включно (за 48 місяців) з виплатою компенсації за весь цей період згідно з наданим ним розрахунком.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 15.12.2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» в користь ОСОБА_2 недонараховану та недоплачену заробітну плату за 2010 рік в сумі 12595 грн. 20 коп.; за 2011 рік в сумі 9105 грн. 05 коп.; за 2012 рік в сумі 12951 грн. 11 коп.; за 2013 рік в сумі 21377 грн. 96 коп., а всього 56029 грн. 32 коп., з яких підлягає утриманню податок на доходи фізичних осіб та інші обов'язкові платежі.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» в користь ОСОБА_2 компенсацію в сумі 36329 грн. 84 коп. за несвоєчасно виплачену заробітну плату за період з 2010 року по 2013 рік станом на вересень 2015 року.

В задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та виплату вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку - відмовлено.

Стягнуто з ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА у дохід держави 923 грн. 59 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржили обидві сторони.

Позивач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмовлених йому у задоволенні позовних вимог з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та виплату вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт ОСОБА_2 обґрунтовував тим, що серед кваліфікаційних категорій, встановлених для інженерів-конструкторів, він має найвищу категорію - категорію провідного інженера-конструктора, а, отже, і вищу від інших інженерів-конструкторів нижчих категорій кваліфікацію, а тому за положеннями ч. 1 ст. 42 КЗпП України провідні інженери-конструктори його відділу підлягали скороченню в останню чергу. Вважає, що відповідач не мав права відповідно до норми цієї статті його скорочувати, а повинен був вивільняти конструкторів нижчих категорій. Крім того, зазначає, що посилання відповідача на те, що у нього нижча продуктивність праці, є безпідставними, оскільки він виконував у декілька разів більшу за обсягом роботу з-поміж інших інженерів свого рівня кваліфікації і, враховуючи це, відповідно, мав переважне право на залишення на роботі.

Відповідач ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА»просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених вимог позивача з підстав недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовити теж.

Свої доводи апелянт ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» обґрунтовував тим, що оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог базується виключно на поясненнях лише однієї сторони - позивача ОСОБА_2 Апелянт зазначає, що на ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» діє схема посадових окладів, затверджена у встановленому порядку, тобто верхня і нижня межа посадового окладу відповідної посади, в межах яких і був визначений посадовий оклад позивача, погоджений з ним відповідно при укладенні трудового договору і впродовж трудового договору, під час дії якого декілька разів підвищувалась заробітна плата та впроваджувались нові посадові оклади всім працівникам підприємства, в тому числі й позивачу, про що свідчать надані до матеріалів справи «записки про підвищення заробітної плати ОСОБА_2» за період 2010-2013 років з його підписом, які підтверджують двостороннє погодження оплати праці позивача, однак, районний суд, на думку апелянта, не дав належної оцінки вказаним доказам. Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції при задоволенні позовних вимог позивача керувався виключно наданими ним розрахунками, не перевіривши їх правильність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін в підтримання своїх апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційних скарг та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційних скарг з наступних підстав.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-1 КЗпП України встановлено порядок вивільнення працівників на цій підставі, дотримання якого є обов'язковим для роботодавця.

Зокрема, нормою цієї статті передбачено, що про наступне вивільнення при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці працівників персонально попереджають не пізніше, ніж за два місяці, одночасно з попередженням власник або уповноважений орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві (установі, організації).

Звільнення із вказаної вище підстави допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч.2 ст.40 КЗпП).

У відповідності до ч.1 ст.42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При звільненні працівника на вказаній підставі за рівних умов продуктивності праці і кваліфікації працівників враховується переважне право в залишенні на роботі за наявності підстав, визначених ч.ч.2,3 ст. 42 КЗпП України.

Доказами на підтвердження більш високої чи більш низької кваліфікації та продуктивності праці можуть бути, зокрема: документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов'язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про терміни виконання окремих завдань, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про дисциплінованість працівника, наявність або відсутність дисциплінарних стягнень.

Відповідно до вимог ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу профспілкової організації, членом якої є працівник.

Судом встановлено, що згідно з наказом №37к від 01.10.1998 року по Львівському державному заводу «ЛОРТА», ОСОБА_2 було прийнято на роботу у назване підприємство за переведенням з Державного підприємства «ЛОРТА-РЕА» на посаду провідного інженера-конструктора відділу №812 з окладом згідно штатного розкладу (тарифної ставки) з 01.10.1998 року (а.с.3, 49).

Скорочення чисельності та штату працівників відбулося на підставі наказу Львівського державного заводу «ЛОРТА» №402 від 23.10.2013 року у зв'язку із зміною структури планових завдань по виробництву та відсутності державного оборонного замовлення, значним зменшенням об'ємів робіт, що призвело до структурних змін чисельності працюючих та росту фонду оплати праці при падінні продуктивності праці.

Відповідно до цього наказу відповідачем було видано наказ №409 від 28.10.2013 року про вивільнення працівників підприємства у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників згідно з долученим до наказу списком із сімдесяти двох працівників підприємства, оформленим як додаток №1 до наказу (а.с.52-55).

Так, зокрема, по відділу №812 підлягали скороченню технік-конструктор 1 категорії ОСОБА_4, заступник головного конструктора ОСОБА_5 і провідний інженер-конструктор ОСОБА_2 (а.с.55).

Про наступне вивільнення позивача ОСОБА_2 персонально було попереджено 29.10.2013 року під розписку (а.с. 62) та запропоновано йому переведення на інше робоче місце - посаду токаря в ремонтно-механічному цеху 034, від якої позивач відмовився ( а.с.63).

Рішенням спільного засідання первинної профспілкової організації та адміністрації ДП Львівського державного заводу «ЛОРТА» від 25.12.2013 року надано згоду на звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1. ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.70).

Наказом №741к від 27.12.2013 року ОСОБА_2, провідного інженера-конструктора відділу головного конструктора (812), звільнено з роботи з 08.01.2014 року у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку та компенсації за 6 календарних днів невикористаної відпустки (а.с.50).

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про дотримання відповідачем встановленого статтею 49-1 КЗпП України порядку щодо повідомлення позивача про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників підприємства та пропозиції позивачеві вакантної посади, від якої він відмовився, а також про дотримання вимог ст.43 цього Кодексу щодо отриманняпопередньої згоди виборного органу профспілкової організації підприємства на звільнення позивача.

Дотримання відповідачем вказаних вище вимог закону не заперечує й сам позивач, однак, доводи позивача в частині незаконності звільнення стосуються порушення відповідачем норми статті 42 КЗпП України щодо врахування його переважного права на залишення на роботі.

Як уже зазначалось вище, частиною першою статті 42 КЗпП України визначено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ях яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Згідно з частиною 3 статті 42 КЗпП України, перевага в залишенні на роботі може надаватись й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Відповідно до штатного розпису працівників відділу головного конструктора №812 (а.с.40-41), затвердженого 07.08.2012 року, з наступними доповненнями (а.с.129), чинного на момент прийняття рішення про вивільнення працівників підприємства у зв'язку з скороченням чисельності штату, названий відділ складався із працівників, які займали адміністративні посади; працівників конструкторського бюро супроводження та проектування виробів (КБ-1) і працівників конструкторського бюро супроводження та проектування виробів (КБ-2), всього - 45 штатних одиниць.

До названого відділу підприємства, окрім працівників, які займали адміністративні посади, входили: керівники (начальники) груп, провідні інженери-конструктори, інженери-конструктори 1-ої, 2-ої та 3-ої категорії, інженери-конструктори без категорії, інженери-програмісти (провідний інженер, інженер 3-ої категорії), технік-конструктор 1-ої категорії.

Згідно з посадовою інструкцією провідного інженера-конструктора відділу головного конструктора, чинною на момент звільнення позивача (а.с.4-9 т.2), основним завданням провідного інженера-конструктора є рішення всього комплексу питань, пов'язаних з розробкою і освоєнням сучасної конструкторської підготовки виробництва, виконання поточних планових завдань в процесі супроводження виробів, що йдуть у виробництві, здійснювати науково-дослідні роботи (п.2.1).

Для зайняття посади провідного інженера-конструктора відділу головного конструктора необхідно було мати повну вищу освіту відповідного напрямку підготовки (магістр, спеціаліст), підвищення кваліфікації та стаж роботи за професією інженера-конструктора 1-ої категорії не менше двох років (п.п.6.1, 6.2 Інструкції).

Відповідно до довідки ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» від 07.05.2015 року (а.с.120-121), на час скорочення чисельності та штату працівників відділу головного конструктора №812 у відділі нараховувалось 8 провідних інженерів-конструкторів, в тому числі й позивач ОСОБА_2

З цих восьми провідних інженерів-конструкторів відділу, з урахуванням документів про освіту, у семи працівників - однакова кваліфікація, і лише у ОСОБА_6 - більш висока, оскільки він мав науковий ступінь кандидата технічних наук.

Позивач ОСОБА_2 наукових звань не мав, підвищення кваліфікації не проходив, не був автором жодного винаходу та/або раціоналізаторської пропозиції, чого він сам не заперечував у судовому засіданні.

Скорочуючи посаду позивача серед провідних інженерів-конструкторів відділу №812, відповідач виходив із того, що на виконання контрактів з Міністерством оборони України по виготовленню нових виробів для української армії названий відділ спрямував свою роботу на розробку і конструкторський супровід нових виробів бронетанкового напрямку, радіоелектронної апаратури для танків останнього покоління, створення комплексу машин керування артилерійським дивізіоном для потреб української армії, а позивач працював виключно над супроводом виробів апаратури передачі команд, яка використовувалася у вертолітній тематиці, однак, була знята з виробництва, оскільки єдиним споживачем виробу був завод «Роствертол» у Росії, виробничі стосунки з яким припинено на підставі рішення Уряду та Президента України. Тому керівництвом ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» було прийнято рішення, що у випадку необхідності супровід тих виробів, який раніше здійснював позивач ОСОБА_2, буде здійснюватись розробником виробів - заступником головного конструктора ОСОБА_7 У зв'язку з цим, із зменшенням об'єму роботи позивача його продуктивність праці, порівняно з іншими провідними інженерами-конструкторами, була нижчою.

Крім того, в обґрунтування рівня нижчої продуктивності праці та нижчої дисциплінованості позивача відповідач вказував на те, що позивач мав значно нижчі показники у роботі, не проявляв ініціативи до освоєння нових виробів, не виконував доручення головного конструктора по розробці та супроводу нових тем, не підвищував свою кваліфікацію для виконання роботи, де вимагались знання нових сучасних технологій і досягнень, робив помилки у формулюванні методики перевірки блоків в цехах підприємства, невчасно і неякісно виконував вказівки керівництва, однак, на підтвердження перелічених обставин відповідач не надав жодного письмового доказу (наприклад, доповідної записки керівника групи щодо невиконання або несвоєчасного виконання позивачем завдань, відображення показників роботи позивача у щомісячних звітах відділу тощо), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність відповідачем факту нижчої продуктивності праці позивача у порівнянні з іншими провідними інженерами-конструкторами відділу і відповідачем в цій частині рішення не оскаржувалось.

При цьому, не спростованим позивачем залишився той факт, що потреба у його супроводі виробів апаратури передачі команд, яка використовувалася у вертолітній тематиці, для постачання вказаному вище російському заводі у зв'язку зі змінами напрямків діяльності підприємства та укладення нових контрактів визначеного напрямку з метою зміцнення обороноздатності української армії, згодом відпала, а згідно з Положенням про відділ головного конструктора №812 ДП «Львівський державний завод «ЛОРТА» (а.с.244-260), основними завданнями відділу, зокрема, є: забезпечення конструкторської підготовки основного виробництва на підприємстві; забезпечення високого технічного рівня конструкції виробів, що розробляються на основі останніх досягнень науки і техніки; впровадження і конструкторське супроводження у виробництві нових розробок і зняття з виробництва застарілих моделей; модернізація серійних виробів; участь у випробуваннях нових і модернізованих виробів, що підлягають освоєнню на заводі; конструкторське супроводження серійних виробів; супроводження державних програм з розробки нових виробів тощо.

Саме з цієї обставини (не завантаженості ділянки роботи позивача) виходив безпосередній керівник відділу №812, доповідаючи про скорочення посади позивача на засіданні профспілкової організації (а.с.70-71).

Крім того, відповідач вказував на те, що інші провідні інженери-конструктори мали переважне право на залишення на роботі, передбачене частинами 2, 3 статті 42 КЗпП України, про що зазначено в уточнюючій довідці (а.с.120-121).

Так, згідно з уточнюючою довідкою відповідача, яка не була спростована позивачем іншими доказами, із семи провідних інженерів-конструкторів відділу, в тому числі й позивача, при рівних умовах кваліфікації та продуктивності праці, троє мали дві підстави для переважного права на залишенні на роботі, решта - по одній.

В судовому засіданні представник відповідача пояснила, що серед цих решти провідних інженерів-конструкторів - лише позивач не мав нікого на утриманні, був особою пенсійного віку, а отже, більш соціально захищеним, ніж інші працівники, яким до пенсії залишилось 10 і менше років, та які мали на утриманні непрацездатних батьків або дітей.

Твердження позивача про те, що в першу чергу підлягали скороченню техніки та інженери-конструктори нижчих, ніж він, категорій, є безпідставними, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідач не проводив перестановку (перегрупування) працівників відділу в межах однорідних професій і посад з метою переведення більш кваліфікованого працівника (інженера-конструктора вищої категорії), посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника (інженера-конструктора нижчої категорії), а тому, відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо при проведенні звільнення власником або уповноваженим ним органом це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що звільнення позивача проведено з дотриманням вимог трудового законодавства, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 щодо поновлення на роботі та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають до задоволення.

Відповідно до вимог статті 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, а тому в задоволенні вимоги позивача про стягнення вихідної допомоги у розмірі трьохмісячного середнього заробітку суд першої інстанції теж правильно відмовив.

Статтею другою Закону України «Про оплату праці» визначено, що основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У відповідності до частини другої статті 97 КЗпП України та статті 15 Закону України «Про оплату праці», форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

У відповідності до частини третьої статті 97 КЗпП України, конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами (ч.4 ст.97 КЗпП України, ст.22 Закону України «Про оплату праці»).

Відповідно до ст.11 Закону України «Про оплату праці», мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою.

Оскільки нарахування та виплату заробітної плати позивачу було проведено з порушенням вказаних вище вимог ст. 15 Закону України «Про оплату праці», ст.97 КЗпП України, а саме: у нижчому за мінімально гарантований чинною на підприємстві Галузевою угодою на 2010-2011 років, укладеною між профспілками машинобудування та оборонного комплексу, Міністерством промислової політики та Фондом державного майна України, розмірі, чого не було спростовано відповідачем в своїй апеляційній скарзі, - колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення в його користь недонарахованої заробітної плати за період з січня 2010 по грудень 2013 років є підставними та підлягають до задоволення.

Посилання відповідача на те, що районний суд ретельно не перевірив наданий позивачем розрахунок розміру недонарахованої заробітної плати за вказаний період, є безпідставними, оскільки відповідач не надав суду першої інстанції інший розрахунок, який він вважав би правильним.

Крім того, для обрахунку недонарахованої заробітної плати позивач використовував формулу обчислення його посадового окладу, зазначену у Галузевій угоді, та відомості з довідок відповідача про нараховану позивачеві заробітну плату за відпрацьовані дні за вказаний період.

У зв'язку із задоволенням вимоги позивача про стягнення з відповідача у його користь недонарахованої заробітної плати за 2010-2013 роки, законною є також вимога позивача й про стягнення компенсації за невиплачену вчасно заробітну плату у зв'язку із знеціненням грошових коштів.

Отже, підстав для зміни чи скасування оскаржуваного рішення суду в цій частині теж немає.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, під час розгляду справи не допустив порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду, а тому апеляційні скарги необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2 та державного підприємства «Львівський державний завод «ЛОРТА» відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 грудня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.