У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - відділ державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про визнання права на майно та звільнення майна з-під арешту за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 червня 2015 року шлюб, укладений між нею та ОСОБА_4, розірвано, здійснено поділ спільного майна подружжя. 29 липня 2015 року вона звернулася до приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області СоломатіноїО.П. з документами для посвідчення цивільно-правових угод нерухомого майна, однак постановою від 29липня 2015 року їй було відмовлено, оскільки при перевірці встановлено наявністьобтяження на майно, що є її власністю.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просиласуд визнати право власності на наступне майно: домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 301,3 кв. м; земельну ділянку площею 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; земельну ділянку площею 0,4451 га для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4; звільнити з-під арешту, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, вищевказане майно.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Звільнено з-під арешту, накладеного постановою відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 3 листопада 2014 року, наступне майно: земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4; земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3; земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; домоволодіння по АДРЕСА_1 загальною площею 301,3 кв. м; земельну ділянку площею 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову в цій частині відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 червня 2015 року право власності на спірне майно визнано за ОСОБА_3, тому повторне визнання права власності за останньою законом не передбачено. При цьому вимоги про звільнення майна з-під арешту є обґрунтованими, оскільки наявність арешту на майно позивача порушує її право власності та позбавляє можливості реалізувати свої права на спірне майно. Крім того, арешт на майно, право на яке визнано за позивачем, накладено за боргами іншої особи - ОСОБА_4

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та відмовляючи в позові, виходив із того, що арешт було накладено на майно, що належить на праві власності ОСОБА_4, що підтверджується витягами з реєстрів прав на нерухоме майно.

Проте погодитись із такимивисновками судів не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 24 жовтня 2014 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області відкрито виконавче провадження по виконанню виконавчого листа від 30 липня 2013 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 борг у розмірі 2 121 585 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 червня 2015 року, у тому числі, здійснено поділ майнаподружжя та визнано за ОСОБА_3 право власності на наступне майно: домоволодіння по АДРЕСА_1 загальною площею 301,3 кв. м; земельну ділянку площею 0,11 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд; земельну ділянку площею 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд; земельну ділянку площею 0,15 га для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку загальною площею 0,4451 га для ведення особистого селянського господарства, тобто наспірне майно.

Постановою приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Київської області від 29 липня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме в посвідченні договорів купівлі-продажу нерухомого майна, оскільки при перевірці було встановлено обтяження на все майно, щодо якого були надані документи, власником якого зареєстрована інша особа - ОСОБА_4

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

У ст. 321 ЦК Українивстановлено, що право власності єнепорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чиобмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, преюдиційним рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 2 червня 2015 року за ОСОБА_3 визнано право власності на спірне майно.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Частиною 1 ст. 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Не може залишатись у силі й рішення суду першої інстанції, оскільки у п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» судам роз'яснено, що при вирішенні питання про належність описаного майна слід керуватись законодавством про власність і нормами цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист.

Вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, суду необхідно враховувати, що відповідно до ст. ст. 22, 28 КпШС України (аналогічне правове положення закріплене в ст. ст. 60, 70 СК України) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Відхилення від начала рівності часток подружжя суд може допустити, враховуючи лише інтереси неповнолітніх дітей або заслуговуючі на увагу інтереси одного з подружжя. Майно, нажите кожним з подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, суд може визнати власністю кожного з них. Розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно має бути йому виділено, суд визначає з врахуванням всього нажитого майна, включаючи і те, на яке за законом не може бути звернено стягнення за виконавчими документами і яке не підлягає конфіскації. Разом з цим на частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису.

Проте суди у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули, не визначилися з характером спірних правовідносин, доводів сторін належним чином не перевірили, не встановили розмір часток подружжя у спільному майні і яке конкретно майно виділено ОСОБА_3

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

В.А.Черненко