У х в а л а

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

Завгородньої І.М., Мартинюка В.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа - служба у справах дітей Хмельницької міської ради, про визнання договорів недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 6 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду в інтересах малолітньої ОСОБА_4 з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») про визнання договорів недійсними.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що укладений у забезпечення кредитного договору договір іпотеки № НОМЕР_1 від 11 липня 2008 року та додаткова угода до нього № 1 від 11 березня 2009 року, за умовами якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1, є недійсними, оскільки квартиру, у якій мешкала малолітня дитина, передано в іпотеку без згоди органу опіки і піклування, чим порушено право малолітньої ОСОБА_4 на користування вказаною квартирою.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 6 липня 2015 року, у задоволенні позову

ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 6 липня 2015 року скасувати й ухвалити у справі нове рішення про задоволення її позовних вимог, заявлених в інтересах ОСОБА_4, у повному обсязі, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Отже, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки або особи, які їх замінюють, без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до

ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься і право користування жилим приміщенням.

Тобто у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується, необхідна згода органу опіки і піклування.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначала, що укладений у забезпечення кредитного договору договір іпотеки № НОМЕР_1 від 11 липня 2008 року та додаткова угода до нього № 1 від 11 березня 2009 року, за умовами якого в іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1, є недійсними, оскільки квартиру, у якій мешкала малолітня дитина, передано в іпотеку без згоди органу опіки і піклування, чим порушено право малолітньої ОСОБА_4 на користування вказаною квартирою.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про те, що на час укладення оспорюваних договору іпотеки та додаткової угоди до нього права на той час малолітньої ОСОБА_4 не були порушені, а

відтак - підстави для визнання таких договорів недійсними відсутні.

При цьому суди виходили із установлених у справі обставин, зокрема з такого.

ОСОБА_3 є матір'ю ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

11 липня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, у забезпечення якого того ж дня між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира АДРЕСА_1, 11 березня 2009 року до цього договору було укладено додаткову угоду № 1.

Під час укладення договору іпотеки банку була надана довідка ЖЕК

№ 7 за № 5128, відповідно до якої у переданій в іпотеку квартирі проживає сім'я із чотирьох осіб, а саме: ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_3,

ОСОБА_6, які як іпотекодавці свідчили про те, що права або інтереси третіх осіб, у тому числі дітей, не порушено.

Крім того, на час укладення спірного договору іпотеки ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7 надавалася нотаріально посвідчена заява про те, що малолітні та неповнолітні не користуються квартирою АДРЕСА_1.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, правильно визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваних судових рішень.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 25 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 6 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

В.І. Мартинюк