печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2016 року Печерський районний суд м. Києва в складі : головуючого - судді Цокол Л.І. за участі секретаря Сторожук Є.Ю. розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання,

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із вимогами до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державного казначейства України . Під час судового розгляду було проведено заміну відповідача Держави України в особі Державного казначейства України, та залучено до участі у даній справі Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя. Позивач просить стягнути з Державного бюджету України інфляційні витрати у зв'язку з порушенням зобов'язання в сумі 1355,44грн. та трьох процентів річних в сумі 675,89грн., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 48433,00грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.10.2010р. було задоволено позов ОСОБА_1 та визнано неправомірними дії відповідача щодо відмови в здійсненні перерахунку та виплати пенсії позивачу як інваліду 2 групи державної та додаткової пенсії, всупереч вимогами ст.50 та ч4 ст.54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.05.2010р., зобов'язано відповідача провести перерахунок та проводити виплату позивачу державної пенсії як інваліду 2 групи у відповідності з вимогами ст.50,ч4 ст.54,ч3 ст.67 Закону з 01.05.2010р. з розрахунку державної пенсії у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком для непрацездатних громадян та щомісячної додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров'ю з розрахунку 75 відсотків мінімальної пенсії за віком дорівнюючої прожитковому мінімуму, встановленому відповідно до закону України «Про прожитковий мінімум», з урахуванням різниці яка була виплачена у цей період. 05.07.2011р. рішення набрало законної сили. Відповідач в добровільній формі відмовився виконувати судове рішення з посиланням на відсутність коштів та не фінансуванням з державного бюджету, але підтвердив суму заборгованості перед позивачем у розмірі 5 941,75грн. Після звернення позивача до Європейського суду з прав людини було відкрито виконавче провадження та Держава сплатила позивачу заборгованість за судовим рішенням лише 24.09.2014р. Тобто термін невиконання судового рішення склав з 10.12.2010р. по 24.09.2014р. Наведені обставини на погляд позивача є підставою для відшкодування моральної шкоди у розмірі 48 433грн. з розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за 3 роки і 9 місяців, нарахування інфляційних витрат та 3% річних у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, та з урахуванням правової позиції висловленої Верховним Судом України у Постанові №6-25цс14 від 25.06.2014р. та Постанові №6-113цс14 від 01.10.2014р.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, про час і місце судового розгляду повідомлялась належним чином, у поданому позві просила провести розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача Держави України в особі Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, подав письмові заперечення в яких просив відмовити в задоволенні вимог. Так, представник наголошував на тому, що Державна казначейська служба України виконує судові рішенні в порядку Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Крім того вказував на те, що рішення не було виконано Управлінням Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя, яке і має нести відповідальність. В той же час просив взяти до уваги правову позицію висловлену Верховним Судом України від 20 січня 2016 р. у справі №6-2759цс15.

Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя свого представника не направило, просило провести розгляд у їх відсутність.

Вивчивши матеріали цивільної справи слід зазначити наступне.

Судом встановлено і сторонами не оспорюється те, що постановою Хортинцького районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2010 року було задоволено позов ОСОБА_1 Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2011 року постанову було скасовано та постановлено нову, якою вимоги задоволено частково, а саме визнано протиправними дії Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м.Запоріжжя щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 додаткової пенсії, як особі, яка віднесена до 1 категорії осіб, інваліду 2 групи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у розмірах, менших ніж передбачено ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»; зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя провести ОСОБА_1 перерахунок та забезпечити виплату додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, відповідно до вимог ст. 50 , п3 ст.67 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а саме : - у розмірі 75 відсотків мінімальної пенсії за віком з 01 травня 2010 року із застосуванням положень ч1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням отриманих сум.

22 червня 2012 року Управління ПФУ в Хортицькому районі м. Запоріжжя повідомило позивача про проведення перерахунку відповідно до рішення суду, про що свідчить довідка про наявність суми боргу у розмірі 5 941,75грн.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 09.04.2014р. Державу Україну зобов'язано виконати судове рішення, сплатити справедливу сатисфакцію та пеню.

24 вересня 2014 року виконано рішення суду та виплачено справедливу сатисфакцію в розмірі 33370,00грн. Пеня за затримку виконання рішення склала 168 днів у розмірі 598,08грн.

Оцінюючи встановлені обставин слід врахувати наступне.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У даній справі спір виник з приводу невиконання рішення суду про здійснення перерахунку пенсії позивача відповідно до ст. 50, ч. 4 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016р. у справі № 6-2759цс15.

Посилання позивача та суду першої інстанції на правовий висновок Верховного Суду України у справі № 6-113цс14, є помилковим, оскільки постанова від 1 жовтня 2014р. прийнята у справі, де предметом спору були інші правовідносини.

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 09 січня 2014 р. з держави Україна на користь позивача вже стягнута моральна шкода за невиконання рішення суду, яка виплачена позивачу 24 вересня 2014 р., тому правових підстав для повторного стягнення з держави моральної шкоди не має.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15,16 ЦК України, ст.ст.8,10,60,88,208,212,213,214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Управління Пенсійного фонду України в Хортицькому районі м. Запоріжжя про стягнення трьох процентів річних та інфляційних витрат у зв'язку з порушенням зобов'язання, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Цокол Л.І.