АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/3009/14-ц Номер провадження 22-ц/786/450/16Головуючий у 1-й інстанції Чернюк В. Д. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого-судді Чумак О.В.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

секретаря Лимар О.М.

за участю прокурора Снісаренко Ю.Л., представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року

по справі за позовом Миргородського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, Другої Миргородської державної нотаріальної контори про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання частково недійсним договору дарування частини житлового будинку.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача Апеляційного суду Полтавської області Чумак О.В.,-

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2014 року Миргородський міжрайонний прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом в інтересах ОСОБА_4. Вказував, що в червні 1992 року на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між виконавчим комітетом Миргородської міської ради та ОСОБА_4, остання набула право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1. За цим договором позивачкою, серед іншого, набуто право власності на погріб «В». іншу частину будинку придбала ОСОБА_7, яка заповідала її в рівних частках відповідачам. У липні 2004 року державним нотаріусом Другої Миргородської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 і ОСОБА_3 видано оспорюванні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за змістом яких до складу спадщини було включено і погріб «В», який не був у власності спадкодавця. У березні 2010 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_6 успадковану нею частину житлового будинку разом з погребом «В». Позивач зазначив, що в такий спосіб порушено право власності позивачки на частину належного їй нерухомого майна, в той час, коли від такого майна вона не відмовлялась.

З урахуванням уточнень, просив суд визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та поновити його. Визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом №1226 та №1327 в частині визнання відповідно за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 права власності по ? частині погреба «В», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 Визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку що укладений між ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6 від 05 березня 2010 року в частині дарування ? частини погреба «В», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року позов Миргородського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_4 задоволено.

Визнано поважними причини пропуску позовної давності та поновлення строк звернення до суду.

Визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої миргородської державної нотаріальної контори Полтавської області від 02 липня 2004 року, зареєстроване в реєстрі за № 1326, в частині спадкування ОСОБА_3 ? частини погреба «В», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Визнано частково недійсним Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане державним нотаріусом Другої миргородської державної нотаріальної контори Полтавської області від 02 липня 2004 року, зареєстроване в реєстрі за № 1327, в частині спадкування ОСОБА_5 ? частини погреба «В», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

Визнано частково недійсним договір дарування частини жилого будинку, укладеного між ОСОБА_3, яка діяла від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, та ОСОБА_6, посвідчений 05 березня 2010 року приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гриб Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 529, в частині дарування ? частини погреба «В», що знаходиться за адресою АДРЕСА_1

З зазначеним рішенням не погодилась відповідач по справі, оскарживши її в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суд обставинам справи, просила скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що позов в інтересах ОСОБА_4 було подано з пропущенням строку позовної давності без поважних причин, а тому задоволення судом першої інтонації клопотання про поновлення строку не відповідає вимогам закону.

22 липня 2015 року до Апеляційного суду Полтавської області надійшла заява ОСОБА_6 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року заяву ОСОБА_6 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_3 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року повернуто заявникові, у з зв'язку поданням заяви після призначення справи до розгляду 09 липня 2015 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 28 липня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

У відповідності з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора та представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги з підстав, визначених п. п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, враховуючи наступне.

Судом першої інстанції було встановлено, що 29 листопада 1991 року, на підставі договору купівлі - продажу ОСОБА_7 придбала квартиру №1, що становило ? частину жилого будинку по АДРЕСА_1, до складу якої входив погріб «а». Відомостей про набуття покупцем за цим договором погреба «В» зазначений договір не містить. Своє право власності ОСОБА_7 зареєструвала в органах технічної інвентаризації 04 грудня 1991 року /а.с. 12-13, 17/.

На підставі договору купівлі - продажу від 18 червня 1992 року позивачка ОСОБА_9 придбала квартиру № 2, що становило ? частину жилого будинку по АДРЕСА_1, згідно з договором до складу придбаної частини входить погріб «В». Реєстрацію права власності на придбану позивачкою нерухомість здійснено 09 липня 1992 року /а.с. 14-15, 17/.

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 року, відкрилася спадщина.

Виходячи зі змісту правовстановлюючого документу, а саме договору купівлі - продажу нерухомого майна від 29 листопада 1991 року, на час відкриття такої спадщини до її складу погріб «В» не входив, оскільки спадкодавець у визначеному законом порядку не набула права власності на цей об'єкт нерухомості за відповідним правочином /а.с. 12 13/.

02 липня 2004 року державним нотаріусом Другої миргородської державної нотаріальної контори відповідачам ОСОБА_5. і ОСОБА_3, видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, в яких до складу спадкового майна помилково включено погріб «В», який являвся власністю позивачки ОСОБА_4 /а.с. 18, 19/.

05 березня 2010 року відповідачка ОСОБА_5 подарувала відповідачу ОСОБА_6 успадковану нею частину житлового будинку разом з погребом «В».

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Миргородського міжрайонного прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7 не набула права власності на спірний погріб «В», а тому він не увійшов до складу спадщини після ї смерті та не міг бути успадкований відповідачами. Також суд дійшов висновку про задоволення клопотання позивача про поновлення строку позовної давності, оскільки позивачка, як особа пенсійного віку, звернулась до прокурора з відповідною заявою, в межах строку позовної давності.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками місцевого суду, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 1 статті 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як встановлено місцевим судом, позивач дізнався про порушення свого права 15 вересня 2011 року з листа Державного нотаріуса Другої Миргородської державної нотаріальної контори, відповідно до якого, нотаріус виявивши допущену ним помилку запропонував позивачу звернутися до суду для врегулювання спору у зв'язку з допущеною помилкою /а.с. 9/. А тому строк перебігу позовної давності має обчислюватись саме з 15 вересня 2011 року.

02 вересня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до Миргородської міжрайонної прокуратури для захисту своїх прав, свобод і законних інтересів /а.с. 5/. Миргородська міжрайонна прокуратура погодилась представляти інтереси позивачки згідно зі ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» і 17 листопада 2014 року звернулась до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області з позовом, в якому, зокрема, просив визнати причини пропущення позовної давності поважними.

Місцевий суд прийшов висновку про поважність причин пропуску позовної давності, оскільки позивачка звернулась в прокуратуру в межах строку позовної давності, однак, порушення строку відбулося внаслідок проведення перевірки Миргородською міжрайонною прокуратурою, тобто з причин, що не залежали від позивача. Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, з огляду на наступне.

Аналіз положень Гл. 19 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, 25 березня 2015 року, 23 грудня 2014 року, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Як вбачається зі змісту заперечень на позовну заяву про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання частково недійсним договору дарування частини житлового будинку від 16 грудня 2014 року, ОСОБА_3 і ОСОБА_6 заявляли про застосування позовної давності до винесення судом першої інстанції оскаржуваного рішення по даній цивільній справі, а тому наявні підстави застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що місцевий суд, ухвалюючи рішення дійшов помилкового висновку про початок перебігу позовної давності з дня звернення ОСОБА_4 до прокуратури про порушення її права, оскільки прокурор, як суб'єкт уповноважений законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи, має ті самі процесуальні права і обов'язки, що і носій порушеного права, а тому підстав для переривання відліку позовної давності, у зв'язку з проведенням Миргородською міжрайонною прокуратурою перевірки по зверненню позивачки, у суду першої інстанції не було.

Також судовою колегією не встановлено поважних причин, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги, та об'єктивно унеможливлювали звернення позивача за судовим захистом у період встановленого законом строку позовної давності.

Таким чином, колегія суддів, суддів вважає доводи апеляційної скарги, що при ухваленні рішення місцевим судом було допущено порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи - обґрунтованими і такими, що спростовують висновки місцевого суду. А тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності звернення до суду з позовом.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. п.3,4, ч.1 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 18 травня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Миргородського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, Другої Миргородської державної нотаріальної контори про визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, визнання частково недійсним договору дарування частини житлового будинку відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий-суддя (підпис) О. В. Чумак

Судді: (підпис) Ю. В. Дряниця

(підпис) Л.І.Пилипчук

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області О. В. Чумак