Справа № 466/7502/13 Головуючий у 1 інстанції: Луців-Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/1130/16 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В.,Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку у майні; зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю; позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя, у якому просив визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на ? ідеальну частину цієї квартири.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з 26 березня 1998 року по 24 грудня 2010 року з ОСОБА_6 Під час перебування в шлюбі за спільні кошти 3 вересня вересня 2004 року ними придбано спірну квартиру. Право власності на квартиру зареєстровано за відповідачем, оскільки нотаріусом було роз'яснено, що незалежно від того, хто в договорі зазначений покупцем, квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки співвласників у квартирі за законом є рівними. Просив позов задовольнити.

В листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулася із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання спірної квартири її особистою приватною власністю. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що спірна квартира хоч і була придбана нею в шлюбі з ОСОБА_2, однак виключно за кошти її матері, оскільки власних доходів на придбання цієї квартири ні у неї ні у її чоловіка не було. Вважає спірну квартиру її особистою приватною власністю. Просила позов задовольнити.

У вересні 2014 року третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 звернулася із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання за нею права власності на спірну квартиру. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_2 є її колишнім зятем, ОСОБА_6 є її дочкою, сплата коштів на придбання спірної квартири, в тому числі і погашення кредиту, відбувалось за її рахунок. Тому просила суд визнати право власності на спірну квартиру за нею.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року, первісний позов задоволено частково.

Ухвалено визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_6 Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/3 ідеальну частину цієї квартири.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_5 відмовлено.

Проведено розподіл судових витрат.

Ухвалою колегії суддів палати з розгляду цивільних справ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2015 року частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2 Постановлено скасувати ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року в частині вирішення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання права на частку в майні та в цій частині справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

ОСОБА_2 у апеляційній скарзі на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 12 грудня 2014 року просить оскаржуване рішення в частині визнання за ним права власності на 1/3 ідеальну частину спірної квартири скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що погоджується із висновками суду першої інстанції щодо визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що судом правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом та позовом третьої особи із самостійними вимогами - ОСОБА_5 Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно відступлено від принципу рівності часток та необґрунтовано застосовано ч.ч.2, 3 ст.70 СК України, оскільки докази перебування його доньки - ОСОБА_7 на утриманні відповідача ОСОБА_6 та сплати одним із колишнього подружжя аліментів на її утримання відсутні. Також відсутні докази про те, що він не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. У суду не було підстав для відступу від рівності часток подружжя у спільному майні.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Визнані сторонами обставини доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам у оскаржуваній частині не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_6 з 26 березня 1998 року перебували в шлюбі, який 24 грудня 2010 року розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова, що набрало законної сили. В період перебування сторін у шлюбі (3 вересня 2004 року) ОСОБА_6 придбала в інтересах сім'ї квартиру АДРЕСА_1. Квартира складається з трьох кімнат, має вигоди. Загальна площа квартири становить 62,9 кв. м, житлова - 41,6 кв. м. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, квартира придбана за 147 400 грн. ОСОБА_6 зареєструвала право власності на спірну квартиру, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 21 жовтня 2004 року.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_6 та її мати - ОСОБА_5 не надали належних та допустимих того, що спірна квартира придбана за кошти ОСОБА_5

Для придбання спірної квартири ОСОБА_6 за згодою чоловіка - ОСОБА_2 в день придбання квартири уклала кредитний договір в інтересах сім'ї з Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», за яким отримала кошти в сумі 15 000 доларів США, що на час придбання квартири еквівалентно 79 668 грн.

На підставі встановлених обставин та вимог ст. ст. 60, 61 СК України, суд першої інстанції прийшов до висновку, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу між чоловіком та дружиною у відповідності до вимог ст. 69 СК України. З такими висновками суду першої інстанції погодився апеляційний суд. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2015 року рішення Шевченківського районного суду від 12 грудня 2014 року залишено без змін і набрало законної сили.

Відступаючи від засад рівності часток подружжя (ч. 1 ст. 70 СК України) з підстав, передбачених ч. 3 ст. 70 цього Кодексу, вказавши, що на утриманні ОСОБА_6 перебуває неповнолітня дочка сторін - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; суд першої інстанції визнав право позивача на 1/3 частину спірної квартири, а відповідача - на 2/3 частини такої. З такими висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У частині 2 цієї норми визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частка майна того з подружжя, з ким проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, може бути збільшена. Таким чином, збільшення частки майна на користь того з подружжя, з ким проживає дитина, можливе за певної умови: якщо розмір аліментів, які така особа одержує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку дитини та її лікування. Така позиція міститься у п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним».

Позивач посилається на те, що у 2009 році ОСОБА_6, коли дочка сторін мала 11 років, виїхала до Республіки Греції, де перебуває дотепер. Дочка проживала з ним і перебувала на його (позивача) утриманні до 2012 року, коли в Україну з-за кордону повернулася ОСОБА_5, з якою на даний час дочка проживає у спірній квартирі, але він підтримує спілкування з дочкою, надає кошти на її утримання. Не проживає у спірній квартирі у зв'язку з неприязними відносинами з ОСОБА_5 Аліменти на дочку він не сплачував з тієї причини, що дочка перебувала на його утриманні. Він забезпечував її матеріально, на даний час після закінчення спортивної школи дочка є студенткою ВУЗу і він продовжує її матеріально підтримувати. З позовом про стягнення аліментів до нього ОСОБА_6 не зверталася. На заперечення цього належні та допустимі докази не надано.

Суд може відступити від принципу рівності часток подружжя у їх спільному майні в інтересах дитини і повинен мотивувати та обґрунтовувати таке рішення. Якщо ж інтереси дитини можуть бути задоволені без відступу від принципу рівності часток подружжя у їх спільному майні, суд не повинен порушувати цей принцип.

Збільшуючи частку відповідача з 1/2 до 2/3 частин, суд першої інстанції не врахував, що відповідач відповідно до ст. ст. 10, 57 - 59 ЦПК України не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які можуть бути підставою для збільшення її частки та в порушення вимог ст.ст.212-213 ЦПК України не зазначив обставин, що мають істотне значення для такого збільшення частки. ОСОБА_6 не заявляла вимог про поділ майна та відступу від рівності часток.

З урахуванням наведеного, не може залишатися в силі рішення суду в цій частині та підлягає скасуванню.

Колегія суддів прийшла до висновку, що позов ОСОБА_2 підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ст. 313, ч.2 ст. 314 ст.ст. 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 12 грудня 2014 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_2 та в частині визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/3 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1, - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю. Визнати за ОСОБА_2 право власності на ? ідеальну частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді