Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,

Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 21 вересня 1979 року по 01 грудня 2005 року перебував у шлюбі з ОСОБА_5 З 27 липня 1987 року вони з сім'єю проживали в кооперативній квартирі АДРЕСА_1. В червні 2012 року ним в повному обсязі сплачено пай за квартиру, про що свідчить довідка Житлово-будівельного кооперативу 308 «Перетворювач-7» (далі -з ЖБК 308 «Перетворювач-7») від 01 жовтня 2012 року. 23 січня 2014 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продаж відчужила спірну квартиру на користь свого співмешканця ОСОБА_4 Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Посилаючись на наведене, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 січня 2014 року.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами установлено, що з 21 вересня 1979 року по 01 лютого 2005 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі ордеру № 685, виданого 27 липня 1987 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради народних депутатів, позивачу разом із сім'єю у складі трьох осіб надано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У червні 2012 року позивачем виплачено пай за вказану квартиру.

04 червня 2013 рок ОСОБА_3 виключено з членів ЖБК 308 «Перетворювач-7».

08 липня 2013 року ОСОБА_5 отримала свідоцтво про право власності на спірну квартиру та 23 січня 2014 року на підставі договору купівлі-продажу відчужила квартиру ОСОБА_4

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 09 грудня 2014 року, визнано недійсним та скасовано рішення загальних зборів ЖБК 308 «Перетворювач-7» про виключення ОСОБА_3 з членів кооперативу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року визнано недійсним свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартира належала ОСОБА_5, свідоцтво на право власності спірної квартири не було скасовано чи визнане недійсним судом, позивачем не надано доказів недійсності договору в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, при цьому зазначивши, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, а позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Проте повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338).

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Стаття 215 ЦК Українивстановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбаченихст. 203 ЦК України.

Статтею 216 ЦК Українивизначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до вимогст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно дост. 388 цього Кодексумайно не може бути витребування у нього.

Пунктом 3 ч. 1ст. 388 ЦК Українипередбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне набуття у розумінні ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»реституція як спосіб захисту цивільного права (частина першастатті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК Українидобросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

Згідно з роз'ясненням, що міститься в п. п. «а» п. 6постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід враховувати, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.

Системний аналіз наведених норм, з урахуванням обставин справи, дають підстави вважати, що оскільки пай внесено ОСОБА_3 у період сумісного проживання з ОСОБА_5, а квартира виділялась подружжю, то дану квартиру слід вважати спільним майном подружжя та такою, що підлягає поділу незалежно від того, на чиє ім'я оформлено право власності на неї.

Виходячи з наведеного, висновок суду про те, що квартира, яка є предметом договору купівлі-продажу, на момент укладення такого правочину належала виключно ОСОБА_5 є передчасним.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи спір, місцевий суд на зазначене уваги не звернув, у порушення ст. ст. 10, 212-215 ЦПК України обставини справи з'ясував неповно; доводи позивача належним чином не перевірив; не врахував, що спірна квартира є спільною власністю подружжя з моменту виплати пайових внесків; посилаючись на те, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, а вимога про повернення спірної квартири не може бути вирішена у спосіб, передбачений ч. 1ст. 216 ЦК України, не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не сприяв здійсненню позивачем своїх прав та не роз'яснив йому право до початку розгляду справи по суті змінити предмет або підставу позову (ч. 2 ст. 31ЦПК України), право заявити клопотання про заміну неналежного відповідача (ч. 1 ст. 33 ЦПК України) та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, апеляційний суд на допущені судом першої інстанції порушення вимог закону уваги не звернув; у порушення вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; не перевірив законність і обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення; не навів достатніх мотивів прийнятого ним рішення та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи, що допущені судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2015 рокута ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.П. Касьян Головуючий
Судді:В.І. Амелін Д.О. Остапчук О.В. Попович В.О. Савченко Судді: В.І. Амелін