У х в а л а

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: управління Державної міграційної служби України в Житомирській області, Служба у справах дітей Володарсько-Волинської селищної ради Житомирської області, прокуратура Володарського-Волинського району Житомирської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовні вимоги банк мотивував тим, що через неналежне виконання ОСОБА_5 зобов'язань за кредитним договором від 21 червня

2007 року виникла заборгованість у розмірі 147 856 грн 26 коп. У рахунок погашення якої банк просив звернути стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 переданий відповідачем в іпотеку за договором від 22 червня 2007 року, та виселити усіх мешканців вказаного будинку.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 2 квітня 2015 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24 червня

2015 року рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 2 квітня 2015 року скасовано, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості в сумі 147 856 грн 26 коп. за кредитним договором № ZRZ0GA00003890, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, звернути стягнення на предмет іпотеки - жилий будинок АДРЕСА_1 що на праві власності належить ОСОБА_3, шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, із встановленням початкової ціни предмету іпотеки для його реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 червня 2015 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, і залишити в силі рішення Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від

2 квітня 2015 року, що було помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи частково позов, апеляційний суд виходив із наявності правових підстав для стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення вказаної заборгованості.

Судом установлено, що 21 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № ZRZ0GA00003890 (а. с. 9-11), за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 95 000 грн на придбання нерухомості та 22 000 грн на сплату страхових платежів, зі сплатою 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту, строком до 20 червня 2027 року.

Відповідно до п. 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає іпотека житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 а також інші види застави, іпотеки, поруки і таке інше, надані банку з метою забезпечення зобов'язань за даним договором (а. с. 11).

У забезпечення цього договору між банком та ОСОБА_3 22 червня 2007 року було укладеного договір іпотеки, відповідно до п. 35.3 якого останній передав в іпотеку банку належний йому на праві власності жилий будинок АДРЕСА_1

Через неналежне виконання боржником взятих на себе зобов'язань щодо своєчасного й повного погашення кредиту у нього перед банком виникла заборгованість, яка згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 17 липня 2012 року складає 147 856,26 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 93 788,93 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 47 896,96 грн, заборгованості за щомісячною комісією за користування кредитом у розмірі 2 313,21 грн та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань у розмірі

3 857,16 грн (т. 1 а. с. 4 - 6).

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України «Про іпотеку».

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ст. 3 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За змістом ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні вимоги містять договори кредиту та іпотеки, укладені між сторонами.

Отже підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки є порушення зобов'язань з боку боржника.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Згідно із п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПКУкраїни).

З огляду на викладене, висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є законним та обґрунтованим, такого висновку суд дійшов встановивши фактичні обставини у справі та повно і всебічно дослідивши надані у справі докази.

Виконуючи вимоги ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 вересня 2014 року, якою були скасовані раніше ухвалені у справі рішення судів першої й апеляційної інстанцій, а справу передано на новий судовий розгляд, усуваючи розбіжності між укладеними сторонами договорами кредиту та іпотеки, які полягали, зокрема, в тому, що за положеннями п. 7.3 кредитного договору забезпеченням виконання відповідачем ОСОБА_3 умов цього договору виступає іпотека житлового будинку АДРЕСА_2, натомість зі змісту п. 35.3договору іпотеки (а.с. 15) вбачається, що предметом іпотеки є будинок АДРЕСА_1 та в тому, що відповідно до п. 7 кредитного договору, датою його укладення зазначено 21 червня 2007 року й банк надає позичальнику на придбання житлового будинку кошти в розмірі 95 000 грн та 22 000 грн на сплату страхових платежів на період із 21 червня 2007 року до 20 червня

2027 року, в той час як договір іпотеки від 22 червня 2007 року забезпечує виконання зобов'язань за кредитним договором від 22 червня 2007 року

(п. 35.2) закредитом у розмірі 117 000 грн, наданих на строк із 22 червня

2007 року до 21 червня 2027 року, апеляційний суд послався на пояснення приватного нотаріуса Володарсько-Волинського районного нотаріального округу Житомирської області Толстіхіної Н.Д., яка допитана судом у якості свідка, з яких убачається, що в тексті посвідченого нею договору іпотеки допущено помилки, а також на відомості, які містяться в матеріалах іпотечної справи, й на витяги про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек та про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, згідно з якими об'єктом обтяження є будинок АДРЕСА_1

Отже, апеляційним судом установлено, що виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 21 червня 2007 року

№ ZRZ0GA00003890 в сумі 117 000 грн. (95 000 грн + 22 000 грн =

117 000 грн) забезпечено іпотекою за договором іпотеки від 22 червня

2007 року та предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 а не інший житловий будинок.

Такі висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Згідно зі ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам чинного законодавства щодо законності й обґрунтованості та підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 24 червня

2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І. Мартинюк

Судді: О.І. Євтушенко

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.В. Попович