У Х В А Л А

іменем україни

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Колодійчука В.М.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, витребування майна із чужого незаконного володіння за касаційними скаргами ОСОБА_4, ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2015 року, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 24 січня 1976 року по 27 травня 1999 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, 13 вересня 1990 року, йому, ОСОБА_3, була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1, на якій вони спільними зусиллями та за спільні кошти звели житловий будинок. 28 травня 1999 року він одружився із ОСОБА_8, а у грудні 2000 року виїхав на роботу за кордон. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 червня 2004 року за ОСОБА_8 визнано право особистої приватної власності на зазначений житловий будинок, проте рішенням апеляційного суду це рішення скасовано, а в подальшому її позов залишено без розгляду. 01 лютого 2006 року позивач зареєстрував місце свого проживання у зазначеному житловому будинку.

Посилались на те, що ОСОБА_8 23 жовтня 2013 року незаконно зареєструвала за собою право власності на вказаний житловий будинок та, не маючи необхідного обсягу повноважень, відчужила його ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Останні не могли не знати про те, що ОСОБА_8 не має права власності на це майно. Враховуючи викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивачі просили визнати зазначений житловий будинок об'єктом спільної сумісної власності, визнати за кожним із них право власності по Ѕ частині цього будинку, витребувати його із незаконного володіння відповідачів та виселити їх.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 01 жовтня 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2015 року, провадження у справі в частині позовних вимог про визнання житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання права на частку в спільному майні подружжя, закрито.

У касаційних скаргах ОСОБА_4, ОСОБА_3 просять скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й направити справу для на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, із висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі набули право власності на спірний будинок законно, на підставі договору купівлі-продажу, тому цей будинок у них витребуваний бути не може.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на цей будинок, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ці позовні вимоги вже були предметом судового розгляду в іншій справі та щодо них судом ухвалено відповідне рішення.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що з 24 січня 1976 року по 27 травня 1999 року ОСОБА_3 перебував із ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу, 13 вересня 1990 року, йому, ОСОБА_3, була виділена земельна ділянка по АДРЕСА_1.

28 травня 1999 року ОСОБА_3 одружився із ОСОБА_8.

26 березня 2014 року ОСОБА_8 продала ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 житловий будинок по АДРЕСА_1

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилались на те, що спірний житловий будинок вони звели за час свого шлюбу, тому він є їхньою спільною сумісною власністю, а ОСОБА_8 23 жовтня 2013 року незаконно зареєструвала право власності на нього за собою та, не маючи необхідного обсягу повноважень, відчужила його.

Суди дійшли передчасного висновку про те, що позовні вимоги про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на нього за позивачами вже були предметом розгляду судом в іншій справі, тому є тотожними.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Закриваючи провадження у справі в частині позовних вимог про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на цей будинок, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що ці вимоги між тими самими сторонами і про той самий предмет апеляційний суд Волинської області 09 квітня 2015 року ухвалив рішення, що набрало законної сили.

Необхідність застосування п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, яке набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України).

При цьому прийняте з певних підстав судове рішення про відмову в позові за окремими категоріями справ при збереженні існуючих правовідносин, які спричинили звернення до суду, не є перешкодою для повторного звернення до суду заінтересованих осіб з метою вирішення спору.

Так, рішенням апеляційного суду Волинської області від 09 квітня 2015 року, що набрало законної сили, вирішувалось питання про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, недійсним, визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ з урахуванням вимог СК України.

Підставою для відмови судом у позові було ненадання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 доказів завершення будівництва зазначеного будинку у 1993 році, а також те, що на момент укладення договору купівлі-продажу цього житлового будинку у продавця були всі документи про право власності на цей будинок та на земельну ділянку, на якій він розташований (т. 1 а.с. 125-128).

У квітні 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому просили визнати вказаний вище житловий будинок спільною сумісною власністю та визнати за кожним з них право власності по Ѕ його частині відповідно до вимог ст. ст. 16, 330, 338, 392 ЦПК України.

За змістом п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Суди не перевірили посилань позивачів на те, що звертаючись до суду з позовом вперше, вони обґрунтували свої вимоги ст. ст. 60-61 СК України, а звертаючись до суду повторно вони посилались на ст. ст. 330, 388, 392 ЦК України, главу 26 ЦК України, обґрунтовуючи вимоги захистом своїх прав на майно у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, тобто заявляли іншу підставу позову.

Спір щодо спільного сумісного майна подружжя є матеріально-правовою вимогою про конкретне майно, яке має свої ознаки, розмір, вартість, стан, тому в разі зміни певних ознак цього майна або його складу після розгляду справи судом повторне звернення до суду з приводу вирішення спору щодо такого майна не буде суперечити вимогам закону.

Крім того, у порушення вимог п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України не вирішили питання про залучення до участі у справі ОСОБА_8, яка відчужила спірний житловий будинок відповідачам, до яких пред'явлено вимоги про витребування із чужого незаконного володіння, оскільки це рішення суду може вплинути на її права та обов'язки.

Отже, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України доводів сторін по суті позовних вимог не перевірили; фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили; не визначились які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; не обґрунтували висновку про визнання за позивачем права власності на майно, яке перебуває у власності іншої особи, не навели правових підстав для такого висновку та не послались на норму права яка підлягає застосуванню.

Оскільки від вирішення спору в частині визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на цей будинок залежить правильність вирішення по суті інших позовних вимог, судові рішення слід скасувати в повному обсязі з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційні скарги ОСОБА_4, ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2015 року, ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 липня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Волинської області від 24 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 01 жовтня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова

І.М. Фаловська