Номер провадження: 22-ц/785/2435/16
Головуючий у першій інстанції Драгомерецька К. П.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

За участю секретаря Колмакова В.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою дочірного підприємства «Плюс» товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» на рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року у справі за позовом дочірнього підприємства «Плюс» товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015р. дочірне підприємство «Плюс» товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» (далі - ДП «Плюс» ТОВ "Компанія "Приват-Плюс") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що 29.10.2010р. між ним та ОСОБА_2 укладено договір №005121, предметом якого є надання адміністратором (позивачем) послуг партнеру, (ОСОБА_2.), спрямованих на придбання товару на умовах програми діяльності Приват-Плюс (Додаток №1 до договору.)

Додатком №2 до договору визначено найменування товару: кондитерські вироби, вартість товару - 50 000 грн., графік платежів: 180 місяців та розмір щомісячного загального платежу - 502,78 грн.

Відповідно до п. 3.12 ст. 3 договору та п.4.1. ст. 4 програми діяльності Приват-ПлюсОСОБА_2 з початку і до кінця свого графіку платежів зобов'язався сплачувати до 20-го кожного місяця щомісячні загальні платежі.

09.12.2010р. між ДП «Плюс» ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" та ОСОБА_2 було підписано додаток №3 до договору, згідно п.2.3 та 3.1.2 якого визначена залишкова заборгованість партнера за договором в розмірі 58 825,26 грн. та термін її сплати до 28.08.2020р.

09.12.2010р. перед оплатою позивачем товару для ОСОБА_2 між ДП «Плюс» ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за р.№2667.

Згідно п.1 договору поруки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 поручились за виконання ОСОБА_2 перед кредитором його зобов'язань за договором.

Станом на 13.07.2015р. ОСОБА_2 порушив умови договору та прострочив оплату щомісячних загальних платежів.

Відповідно до п.11.3 ст. 11 програми діяльності Приват Плюс у разі несплати партнером послідовно двох або більше щомісячних платежів, він зобов'язаний сплатити повністю одноразово достроково всі несплачені щомісячні загальні платежі протягом десяти днів з моменту отримання платіжної вимоги адміністратора.

19.05.2015р. позивачем було поштою надіслано вимогу відповідачам про сплату заборгованості, яка ними залишена без задоволення.

Посилаючись на ці обставини, позивач з підстав, передбачених ст. ст. 526, 543, 549, 553, 610, 611 ЦК України, просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь заборгованість за вказаним договором на суму 78 883,60 грн., що складається з 65 736,34 грн. - залишкової суми заборгованості за договором та 13 147,68 грн. - штрафу -20% від залишкової суми заборгованості; стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 502,78 грн. з кожного з них на користь позивача у вигляді штрафу.

Представник відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позов не визнав, а відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2015 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за вказаним договором на суму 78 883,60 грн. та судові витрати на суму 779 грн.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначають, що за положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги й заперечення проти неї, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

У відповідності до частин 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Тобто, у разі недійсності (нікчемності) правочину, суд зобов'язаний констатувати факт недійсності правочину, і за власною ініціативою застосовувати статті ЦК України чи іншого Закону, що передбачають певні види недійсних (нікчемних) правочинів.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не вірно встановлено природу договірних відносин, а саме: про укладення між сторонами кредитного договору, а також про припинення поруки.

Матеріалами справи встановлено, що 29.10.2010р. між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір №005121, предметом якого є надання послуг відповідачу, спрямованих на придбання товару на умовах програми діяльності Приват-плюс (додаток № 1 Договору). Додатком № 2 до Договору визначено найменування товару - кондитерські вироби, вартість товару 50 000,00 грн., графік платежів - 180 місяців, щомісячний загальний платіж - 502,78 грн., який складається з: 277,78 грн. - щомісячний чистий платіж; 0,45% - 225,00 грн.- щомісячні адміністративні витрати та асигнаційний платіж - 3%.

09.12.2010р. між цими ж сторонами укладено додаток № 3 про використання права на отримання товару до договору №005121 від 29.10.2010р., якою визначено, що заборгованість відповідача ОСОБА_2 перед позивачем складає 58 825,26 грн., яку останній зобов'язується погасити до 28.08.2020р.

09.12.2010р. між позивачем та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір поруки, згідно умов якого заборгованість ОСОБА_2 складає 58 825,26 грн., яку він зобов'язується погасити до 28.08.2020р., а в разі несплати поручителі та боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Як вбачається з договору, укладеного ОСОБА_2, предметом його є надання виконавцем послуг з адміністрування системи, спрямованих на придбання замовником товару у групі. Згідно ст. 5 Додатку №1 до Договору право на отримання товару може бути надано особі або іншому партнеру лише під час проведення Асигнаційного акту, що відбувається раз на місяць.

Відповідно до п. 5.4 програми діяльності Приват-Плюс кількість партнерів, яким надається право на отримання товару під час проведення чергового Асигнаційного акту відповідає кількості товарів, що можуть бути придбані за кошти Фонду товариства Партнерів, сформованого у поточному місяці. Фонд товариства Партнерів формується за рахунок щомісячних платежів сплачених партнерами. Надання коштів на придбання товарів здійснюється виключно за рахунок залучених у поточному місяці від інших партнерів щомісячних платежів.

Оцінюючи договори, укладені ОСОБА_6 та позивачем, колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів", виконавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (ч.1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача (ч. 2), зокрема, надання можливості надання виконавцеві не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови споживача виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від виконавця у зв'язку з розірванням договору (п. 4 ч. 3). Перелік несправедливих умов у договорах із споживачем не є вичерпним (ч. 4).

За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Таким чином, указаний Закон установив недійсність правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введенні в оману споживачів шляхом залучення їхніх коштів з метою реалізації діяльності пірамідальної схеми.

З матеріалів справи убачається, ОСОБА_2 сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на його придбання, а позивач без залучення власних коштів формувало групи клієнтів, за рахунок коштів яких здійснювалась передача права на купівлю товару одному з учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов програми діяльності «Приват Плюс», тому діяльність позивача з реалізації програми діяльності «Приват Плюс» є такою, що вводить споживача в оману.

Оскільки за вказаними вище нормами Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, а колегією суддів встановлено, що договір, укладений ДП «Плюс» ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" та ОСОБА_2 від 29.10.2010р. є недійсними (нікчемним), то договори, спрямовані на укладення таких недійсних договорів також є наслідком нечесної підприємницької діяльності, спрямованої на введення ОСОБА_2 в оману, а відповідно, є недійсними.

Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені у постановах Верховного Суду України від 16.01.2013р. у справі №6-161цс12, від 27.03.2013р. у справі №6-22цс13, що згідно положень ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися усіма судами України.

Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч.2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Отже, є всі підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про повну відмову у задоволені позову ДП «Плюс» ТОВ "Компанія "Приват-Плюс" до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

При цьому колегія суддів не приймає до уваги договір №005121п від 08.12.2010р. на постачання ОСОБА_2 тротуарної плитки вартістю 50 000 грн., оскільки ця поставка не пов'язана з виконанням зобов'язань за правочином від 29.10.2010р., за яким мало бути поставлено товар у вигляді кондитерських виробив та було забезпечено порукою поручителів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що видно зі змісту зазначених документів.

Поручителі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не поручалися за виконання договору №005121п від 08.12.2010р.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313-314, 316-317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу дочірного підприємства «Плюс» товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» задовольнити частково.

Рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2015 року скасувати та ухвалити рішення.

Відмовити у задоволенні позову дочірного підприємства «Плюс» товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Приват-Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором №005121 від 29.10.2010 року.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік