Ухвала

іменем україни

09 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Гримич М.К., Кафідової О.В.,

Маляренка А.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Харіс Компані» про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 168 000 швейцарських франків зі сплатою 8,49 % річних з кінцевим терміном повернення до 30 листопада 2017 року. У забезпечення виконання вказаного вище кредитного договору, 30 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Харіс Компані» (далі - ТОВ «Харіс Компані») було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останнє поручилося перед банком за виконання позичальником кредитних зобов'язань. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги за вказаним вище кредитним договором та договорами, які укладені на його забезпечення. Оскільки ОСОБА_3 порушив умови кредитного договору, позивач надіслав відповідачам вимогу про дострокове виконання кредитних зобов'язань. Таким чином, станом на 04 вересня 2013 року заборгованість позичальника перед банком становить 1 572 691,97 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 1 117 110,13 грн., заборгованості за відсотками - 455 581,83 грн.

Враховуючи викладене, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути з відповідачів солідарно вказану вище заборгованість.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ТОВ «Харіс Компані» на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 1 572 691,97 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк», мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого договорами поруки, а тому виникла заборгованість перед банком, яка підлягає до стягнення з відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що вимоги банку (юридичної особи) до боржника (фізичної особи) та поручителя (юридичної особи) підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Установлено, що 30 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 168 000 швейцарських франків зі сплатою 8,49 % річних на строк з 30 листопада 2006 року по 30 листопада 2017 року.

У забезпечення виконання вказаного вище кредитного договору, 30 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Харіс Компані» було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останнє поручилося перед банком за виконання позичальником кредитних зобов'язань.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, банк (ПАТ «УкрСиббанк») передає (відступає) позивачу права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого позивач змінює банк (ПАТ «УкрСиббанк») як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від банку до позивача прав вимоги до боржників, до позивача переходить (відступається) право вимагати (замість ПАТ «УкрСиббанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Оскільки позичальник порушив умови кредитного договору, тому 18 березня 2013 року поручителю була направлена претензія на суму 74 760,45 швейцарських франків.

Однак кредитні зобов'язання так і залишилися невиконані, у зв'язку з чим станом на 04 вересня 2013 року перед позивачем наявна заборгованість у розмірі 1 572 691,97 грн., яка складається із: суми заборгованості за кредитом - 1 117 110,13 грн., суми заборгованості за відсотками - 455 581,83 грн.

Крім того, судом встановлено, що ПАТ «УкрСиббанк» надіслав ОСОБА_3 та ТОВ «Харіс Компані» вимоги про дострокове погашення заборгованості від 15 липня 2010 року.

У липні 2010 року відповідачі отримали письмові повідомлення ПАТ «УкрСиббанк» від 15 липня 2010 року про зміну умов кредитного договору, згідно з якими банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитними договорами

Пунктами 1, 3 ч. 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 1, статей 2, 12 ГПК України справи у спорах, що виникають при укладенні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у яких сторонами є юридичні особи, розглядаються господарськими судами.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, розгляд яких проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Саме до цього зводяться правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року № 6-1737цс15 та від 27 квітня 2016 року № 6-2974цс15.

Вирішуючи позовні вимоги банку до боржника ОСОБА_3 та поручителя ТОВ «Харіс Компані», які виникли з окремих договорів кредиту і поруки та можуть бути самостійними й окремими предметами позову, суди зазначених вимог закону не врахували, безпідставно прийняли до провадження спір, що виник між юридичними особами і підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, розглянули його разом з вимогами, які вирішуються в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 340 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню в касаційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України).

За таких обставин рішення місцевого та апеляційного судів у частині позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ТОВ «Харіс Компані» про стягнення заборгованості за кредитним договором підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі у цій частині.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 74 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Порядок вручення судових повісток визначено ст. 76 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 жовтня 2013 року відкрито провадження у справі, призначено справу до судового розгляду на 12.00 год. 12 листопада 2013 року.

Згідно зі зворотнім повідомленням (а. с. 70) судова повістка не була отримана ОСОБА_3 у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Вказане судове засідання було відкладено на 11.00 год. 23 грудня 2013 року у зв'язку з неявкою сторін у справі.

Згідно зі зворотнім повідомленням (а. с. 78) судова повістка не була отримана ОСОБА_3 у зв'язку із закінченням встановленого строку зберігання.

Отже, встановлений статтями 74 - 76 ЦПК України порядок повідомлення осіб, які беруть участь у справі, місцевим судом не дотриманий.

За змістом вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що про час та місце судового розгляду справи відповідач належним чином повідомлений не був, а тому у суду не було підстав для ухвалення заочного рішення відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України.

Разом з тим, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову в частині вимог до позичальника у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

За змістом частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Вказаний вище висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року № 6-2307цс15, який відповідно до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 340, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Заочне рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Харіс Компані» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, провадження у справі у цій частині закрити.

Заочне рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 грудня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 18 листопада 2015 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: М.К. Гримич

О.В.Кафідова

А.В.Маляренко

І.М. Фаловська