Ухвала

іменем україни

27 січня 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Остапчука Д.О., Попович О.В., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області про встановлення розміру середньої заробітної плати та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області на рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2008 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» (далі - ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля»), відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області (далі - ВВДФСС) про встановлення розміру середньої заробітної плати та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовні вимоги мотивував тим, що у зв'язку зі стійкою втратою професійної працездатності, постановою ВВДФСС від 01 серпня 2011 року йому було призначено одноразову допомогу та щомісячні страхові виплати, виходячи з заниженого середньомісячного заробітку в розмірі 362 грн 39 коп., тоді як згідно п. 22 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, його середній заробіток для розрахунку страхових виплат має становити 537 грн 81 коп.

Уточнивши під час розгляду справи позовні вимоги, ОСОБА_1 просив встановити середньомісячний заробіток для призначення виплати в зв'язку зі стійкою втратою професійної працездатності в розмірі 537 грн 81 коп., визнати дії ВВДФСС незаконними та зобов'язати ВВДФСС провести призначення страхової виплати з 12 червня 2001 року, виходячи з середньомісячної заробітної плати в розмірі 537 грн 81 коп. та виплатити недоплачені у зв'язку з цим суми допомоги.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року, позов задоволено частково.

Встановлено ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату для призначення страхових виплат у зв'язку зі стійкою втратою працездатності з 12 червня 2001 року в розмірі 537 грн 81 коп.

Зобов'язано ВВДФСС призначити страхові виплати ОСОБА_1 з 12 червня 2001 року зі середньомісячної заробітної плати в розмірі 537 грн 81 коп. та виплатити недоплачені суми страхових виплат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційних скаргах ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» та ВВДФСС просять ухвалені у справі судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що на час встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 у редакції від 03 жовтня 1997 року, з огляду на те, що середньомісячний заробіток для обчислення розміру відшкодування потерпілому втраченого заробітку (або відповідної його частини) мав визначатися згідно з п. 22 зазначених Правил, а не на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Апеляційний суд погодився з такими висновками районного суду, зазначивши про відповідність рішення суду вимогам матеріального та процесуального права.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитися не можна.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із відповідачем з 1990 року до 2001 року.

Висновком МСЕК від 11 липня 2001 року позивачу було встановлено 55% стійкої втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання та визнано інвалідом третьої групи з 12 червня 2001 року.

Постановою ВВДФСС № 135 від 01 серпня 2001 року ОСОБА_1 призначено одноразову допомогу та щомісячні страхові виплати, виходячи із середньомісячного заробітку в розмірі 362 грн 39 коп.

Відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закону) від 23 вересня 1999 року, страхування від нещасного випадку, у тому числі і проведення щомісячних страхових виплат, віднесено до компетенції Фонду соціального страхування.

Згідно вимог ст.34 Закону сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. При цьому середньомісячний заробіток для обчислення суми страхових виплат потерпілому у зв'язку із втраченим ним заробітком (або відповідної його частини) визначається згідно з порядком обчислення середньої заробітної плати для виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, що затверджується Кабінетом Міністрів України.

Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим соціальним страхуванням вперше було затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266.

При цьому постанова Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків», яка визначала порядок обчислення середнього заробітку, втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2001 року №807.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин 11 липня 2001 року, Порядок обчислення середньої заробітної плати для розрахунку виплат за загальнообов'язковим соціальним страхуванням, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2001 року №1266 ще не діяв, а постанова Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 «Про затвердження Правил відшкодування власником підприємства шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» втратила чинність.

Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначали, що на час виникнення правовідносин діяв Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно п. 4 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 у випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Разом з тим, відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», п. 1 Указу Президента України від 9 січня 1996 року №41/96 «Про додаткові заходи щодо матеріального і морального заохочення працівників вугільної промисловості», наказом Міністра вугільної промисловості України від 04 березня 1996 року № 72, роз'ясненнями Міністерства праці України від 13 вересня 1996 року № 06-3138, Головної державної інспекції праці Міністерства праці України від 17 жовтня 1997 року № 02/2-4171 і доповненнями до Угоди по тарифах трудових і соціальних гарантіях між Мінвуглепромом і галузевими профспілками вугільної промисловості від 18 листопада 1997 року, у тих випадках, коли при черговому перерахуванні відшкодування шкоди потерпілим на виробництві при виконанні ними трудових обов'язків, пов'язаних з підвищенням тарифних ставок (посадових окладів) на підприємстві, установі, організації, перерахований на 100 % втрати професійної працездатності розмір відшкодування шкоди перевищує реальну заробітну плату відповідного працівника, розмір відшкодування шкоди потерпілому визначається із середньомісячної заробітної плати відповідного працівника (після проведення підвищення тарифних ставок) при умові, що він відпрацював повний календарний місяць або у перерахунку на повний календарний місяць роботи. При цьому перерахований розмір відшкодування шкоди в розрахунку на 100 % втрати професійної працездатності не повинен перевищувати реальної заробітної плати відповідного працівника за цей період і даний середньомісячний заробіток відповідного працівника є визначальним для проведення перерахунку відшкодування втраченого заробітку.

Отже, розмір втраченого заробітку потерпілого підлягає перерахуванню, якщо відбулося реальне підвищення тарифних ставок (окладів), а перерахований розмір відшкодування шкоди в розрахунку на 100 % втрати професійної працездатності не повинен перевищувати реальної заробітної плати відповідного працівника за цей період.

Проте вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. 214 ЦПК України на вищезазначені положення закону уваги не звернув, доводів відповідачів щодо порядку розрахунку середньомісячного заробітку позивача належним чином не перевірив та не зазначив з яких підстав не погоджується з такими доводами, не встановив усіх дійсних обставин, що мають визначальне значення для правильного її вирішення, не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню до них, унаслідок чого застосував норми матеріального права, які на час виникнення спірних правовідносин втратили чинність.

Крім того, зазначаючи про коригування щомісячної виплати у зв'язку з професійним захворюванням з вказівкою на коефіцієнти підвищення тарифних ставок, апеляційний суд взагалі не дослідив обставин про реальне підвищення тарифних ставок (посадових окладів).

Отже, апеляційний суд не виконав своїх обов'язків, визначених ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України та дійшов передчасного висновку щодо наявності правових підстав для часткового задоволення позову.

Допущене судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, згідно вимог ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого судового рішення і направлення справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційні скаргипублічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Петропавлівському районі Дніпропетровської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

Д.О.Остапчук

О.В.Попович

В.О.Савченко