11.03.2016 року Провадження №2/425/138/16
Справа №425/66/16-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Кравченко Л.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом Харківського університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерство оборони України, до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі,
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 11 березня 2016 року для розгляду справи по суті позивач, відповідач та третя особа не з'явились. Представник позивача подав заяву в якій просив розглянути справу без участі представника позивача, а проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник третьої особи просив справу розглянути на підставі наявних у справі доказів, в разі неявки відповідача фактично не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, правом на подачу заперечень і доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався.
Відповідач, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання 16 лютого 2016 року та 11 березня 2016 року, у вказані судові засідання не з'явився. Заяви про розгляд справи за його відсутністю не подавав і причини неявки не повідомив. А представник позивача та представник третьої особи, які не з`явились просили розглянути справу без участі представників та не заперечували проти ухвалення заочного рішення.
Тому, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. А розгляд справи здійснювався на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати та у порядку частини 5 статті 209 ЦПК України занесена до журналу судового засідання.
У позові, позивач вказував на те, що між Міністерством оборони України в особі Начальника Харківського університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба та відповідачем був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Збройних Силах України курсантом вищого військового навчального закладу. Однак, чинність контракту була припинена у зв'язку із відрахуванням ОСОБА_2 від подальшого навчання через його відмову від проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення навчання. А ця обставина зумовила виникнення у ОСОБА_2 обов`язку відшкодувати Міністерству оборони України в особі університету витрати, пов'язані з його утриманням за час навчання.
Представник третьої особа позовні вимоги підтримав. Також заначив, що для стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів, було видано наказ начальника Харківського університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба від 09 лютого 2015 року № 30.
Відповідач, правом на подачу заперечень і доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався.
А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини.
З 01 серпня 2011 року, ОСОБА_2 був зарахований курсантом Харківського університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, на підставі наказу начальника університету №158 від 01 серпня 2011 року (а.с.17).
Четвертого листопада 2011 року між Міністерством оборони України в особі Начальника Харківського університету Повітряних сил імені Івана Кожедуба та ОСОБА_2 був укладений контракт про проходження ним військової служби (навчання) у Збройних Силах України, як курсантом вищого військового навчального закладу. Відповідно до цього контракту, керівник універститету зобов'язався забезпечити ОСОБА_2, необхідні для навчання умови, в тому числі і надати фінансове та матеріальне забезпечення. А ОСОБА_2 взяв на себе зобов'язання не тільки проходити військову службу (навчання) в університеті, а й продовжити подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу не менше п`яти років після закінчення навчання (а.с.8).
Рапортом від 05 лютого 2015 року, ОСОБА_2 звернувся до начальника курсу з клопотанням про його відрахування від подальшого навчання через відмову проходити військову службу на посадах офіцерського складу після закінчення навчального закладу (а.с.18).
Наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України від 07 лютого 2015 року №23а ОСОБА_2, у зв`язку із прийняттям його відмови від проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення університету, було відраховано від подальшого навчання (а.с.9).
А наказом начальника Харківського університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба від 09 лютого 2015 року № 30 чинність дії контракту, укладеного університетом з ОСОБА_2 було вирішено достроково припинити 10 лютого 2015 року, та виключити ОСОБА_2 зі списків змінного складу університету і всіх видів забезпечення (а.с.9).
Суд бере до уваги і те, що ОСОБА_2 був ознайомлений у письмовому вигляді під підпис про розмір вказаного відшкодування і його складові (а.с.10).
Усі наведені обставини, встановлені судом на підставі виключно тих доказів, що були подані позивачем.
Із встановлених обставин вбачається, що між Міністерством оборони України в особі Начальника Харківського університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба та ОСОБА_2 виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері проходження військової служби (навчання) за контрактом, як особливої форми договору, в яких кожна сторона має одночасно і права, і обов`язки, а тому одночасно виступає і кредитором, і боржником.
Зокрема, відповідач виступив кредитором щодо обов`язку позивача забезпечити йому необхідні умови для навчання, у тому числі фінансові та матеріальні, а позивач виступив кредитором щодо обов`язку відповідача проходити військову службу (навчання) протягом строку контракту, та продовжити подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу не менше п`яти років після закінчення навчання.
І саме в межах цих правовідносин, виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов`язанні, на відшкодування йому фактичних витрат, пов`язаних з утриманням відповідача під час навчання в університеті, у зв`язку з відмовою останнього проходити військову службу на посадах офіцерського складу після закінчення навчання.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Пункт 1 частини 1 статті 92 Конституції України встановлює, що права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод, а також основні обов'язки визначаються виключно законами України.
Відповідно до положень частини першої статті 509 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року №435-IV (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали.
Як вже було встановлено судом, позивач та відповідач уклали між собою контракт (а.с.8), як особливу форму цивільного договору, що передбачений частиною 2 статті 15, статтями 19, 20 і 25 Закону України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу".
І за цим договором, відповідач взяв на себе обов`язок проходити військову службу (навчання) в університеті протягом строку контракту (а це до 04 листопада 2015 року), та продовжити подальше проходження військової служби на посадах офіцерського складу не менше п`яти років після закінчення навчання, тобто до 04 листопада 2020 року (а.с.8).
Для реалізації вказаного обов`язку відповідачем, позивач починаючи з 01 серпня 2011 року забезпечував його фінансово та матеріально (а.с.10-16).
Проте у лютому 2015 року, відповідач (шляхом подання рапорту) звернувся до позивача з пропозицією розірвати контракт через його відмову від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення університету (а.с.18).
Пропозиція відповідача про розірвання контракту була прийнята позивачем і чинність контракту припинена 10 лютого 2015 року (а.с.8,9).
В силу положень частини 4 статті 653 ЦК України, сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за загальним правилом, у випадку розірвання договору право вимагати повернення того, що було виконане за зобов`язанням, сторони не мають. Але у випадку, якщо договором або законом встановлено зворотнє правило, то право вимоги виникає.
Під час укладення контракту позивач і відповідач передбачили, що у випадку дострокового розірвання контракту через відмову відповідача від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення університету, відповідач зобов`язаний відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з його утриманням в університеті (а.с.8).
Тому, з огляду на це та зважаючи на те, що будь-якому цивільному обов`язку кореспондує право вимоги його виконання, суд вважає, що позивач і відповідач у контракті фактично передбачили, що у випадку його розірвання з названої вище причини, позивач має право вимагати, а відповідач зобов`язаний повернути те, що було виконано позивачем на виконання умов зобов`язання по контракту до його розірвання. Зокрема, витрати позивача на фінансове і матеріальне забезпечення відповідача, тобто витрати, пов`язані з утриманням відповідача під час його навчання в університеті.
При цьому суд бере до уваги те, що і вже згаданий Закон України від 25 березня 1992 року №2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" у частині 10 статті 25, теж містив положення про те, що у випадку розірвання контракту через відмову курсанта від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення університету, такий курсант зобов`язаний відшкодувати Міністерству оборони України витрати, пов`язані з його утриманням у вищому навчальному закладі, але відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Отже через те, що укладений між позивачем і відповідачем контракт було розірвано достроково і саме через відмову відповідача від подальшого проходження військової служби на посадах офіцерського складу після закінчення університету, суд вважає, що позивач дійсно набув право вимоги до відповідача щодо відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням в університеті до розірвання контракту.
Вирішуючи питання щодо складу витрат, які підлягають відшкодуванню, суд керується положеннями пункту 3, 4 і 5 "Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №964 від 12 липня 2006 року. Зокрема в тій частині, що відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів. Витрати відшкодовуються у повному розмірі: курсантами, які вислужили встановлений законодавством строк строкової військової служби до вступу у вищий навчальний заклад, курсантами жіночої статі - за весь період навчання; курсантами, які навчалися понад встановлений законодавством строк строкової військової служби, - за період навчання, що перевищує цей строк.
Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1218 гривень, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.2-3), вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача у повному обсязі.
Отже, керуючись статтями 208,209,212-215,224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов Харківського університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерство оборони України, до ОСОБА_2 про відшкодування витрат, пов'язаних з утриманням у вищому навчальному закладі, задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко