Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 лютого 2016 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Міневич Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Заступника прокурора Приморського району м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

11.11.2014 р. заступник прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та просить витребувати нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 33,6 кв.м. з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради та визначити порядок виконання судового рішення вказавши, що воно є підставою для скасування Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції реєстрації права власності ОСОБА_1 на вказану квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014р. по справі № 522/31217/13-ц за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку набувальної давності на квартиру № 15, що розташована у м. Одесі, вул. Колонтаївська,56. На підставі вказаного рішення, 25.02.2014 державним реєстратором внесено запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. 18.02.2014 року прокуратурою району подано заяву про скасування заочного рішення, яка ухвалою Приморського районного суду м. Одеси 03.04.2014 року у справі № 522/31217/13-ц задоволена, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 р. скасоване. Позовна заява ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_2 залишена без задоволення. Прокурор у позові зазначив, що відсутні підстави для набуття ОСОБА_2 права власності на спірну квартиру, оскільки скасоване рішення суду, яке сталопідставою для незаконного відчуження спірного нерухомого майна. В подальшому, оскільки ОСОБА_2 безпідставно отримала у власність квартиру, вона не мала права її відчужувати ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу від 28.08.2014 р. Зазначене, на думку прокурора, є підставами для задоволення позову.

Представник прокуратури Приморського району м.Одеси в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник позивача - Одеської міської ради в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник в судовому засіданні позов не визнали, надали через канцелярію суду письмові заперечення, зазначивши безпідставність позовних вимог прокурора, посилаючись на те, що ОСОБА_1 придбала право власності на квартиру на передбачених законом підставах шляхом укладення договору купівлі-продажу з нотаріальним посвідченням і державною реєстрацією. При придбанні квартири у ОСОБА_2 ОСОБА_1 не знала і не могла знати про те, що придбала квартиру в особи, яка не мала права її продавати, набула спірне майно за відплатним договором, тому є добросовісним набувачем. Крім того, вказала, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 року у цивільній справі № 522/31217/13-ц право власності на квартиру АДРЕСА_3 було визнано за ОСОБА_2 в порядку набувальної давності. Позов було заявлено до відповідача - Одеської міської ради, який належним чином повідомлявся про слухання справи, вказана квартира вибула з її володіння за волею ОМР. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірну квартиру та отримано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (запис про право власності № 4937876 від 25.02.2014 року).

Представник відповідачки також вказує, що доводи прокуратури про належність квартири на праві власності чи законного володіння Одеській міській раді є безпідставними, оскільки знаходження будинку на балансі КП ЖКС „Порто-Франківський не є свідченням прав ОМР на володіння спірною квартирою.

Третя особа, що не заявляє вимоги на предмет спору ОСОБА_2 в судовому засіданні з позовом не погодилася.

Треті особи Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, причини неявки суду не відомі.

Вислухавши пояснення представників сторін, третьої особи ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 року у цивільній справі № 522/31217/13-ц за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 30,90 кв.м. На підставі вказаного рішення ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на спірну квартиру та отримано витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (запис про право власності № 4937876 від 25.02.2014 року). Витяг виданий, підписаний та зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

(а.с. 25 26, 33 - 34)

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2014 року у справі № 522/31217/13-ц заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014р. скасовано, справу призначено до судового розгляду у загальному порядку. При новому розгляді справи, ухвалою Приморського районного суду від 30.07.2014 р. по справі № 522/31217/13-ц позов ОСОБА_2 до Одеської міської ради про визнання права власності в порядку набувальної давності залишено без розгляду.

Одеська міська рада, як сторона по справі, знала про ухвалені судові рішення по справі.

(а.с. 17, 16)

28.08.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу спірної квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про що був зроблений відповідний нотаріальний запис за № 2331. Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу 26121374) ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_3 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28.08.2014).

(а.с. 31 - 32, 37 - 38)

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 у теперішній час є власником спірної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.2014 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

За ч. 2 ст. 331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що право власності на нерухоме майно виникає в особи з моменту його державної реєстрації. При цьому орган, який уповноважений здійснювати таку реєстрацію, вчиняє тільки відповідні дії в межах чинного законодавства і сам по собі не є особою, яка може заперечувати або визнавати право власності.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

В судовому засіданні були оглянуті рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 року у цивільній справі № 522/31217/13-ц за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської ради, яким було визнано в порядку набувальної давності право власності на квартиру АДРЕСА_3 за ОСОБА_2 та ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2014р. по справі № 522/31217/13-ц, якою позов ОСОБА_2 до Одеської міської ради залишено без розгляду.

Суд вважає за необхідне зазначити, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014р. було виконано шляхом реєстрації права власності на спірну квартиру та отримання витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме 25.02.2014 року зроблено запис про право власності № 4937876 на спірну квартиру за ОСОБА_2 Отже Одеська міська рада, як позивач у справі № 522/31217/13-ц, у разі порушення свого права знала про ці події оскільки, була стороною у судовій справі, за наслідком розгляду якої було постановлено судове рішення від 14.01.2014 р. про визнання права власності на спірну квартиру.

У відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

З урахуванням того, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, зареєструвала право власності на спірну квартиру, оформила та видала витяг до ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.04.2014 року у справі № 522/31217/13-ц про скасування заочного рішення від 14.01.2014р., то можна дійти висновку, що Одеська міська рада, яка до того ж не оскаржила рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.01.2014 р., знала й не заперечувала, щоб спірна квартира вибула з її власності та була передана у власність ОСОБА_2

Таким чином, виходячи з зазначених вище висновків, суд вказує на неправомірність застосування до спірних правовідносин положень ст. 388 ЦК як підстави для віндикаційного позову прокуратури до ОСОБА_1 як останньої власниці спірної квартири.

ОСОБА_2 мала право відчужувати вищевказану квартиру, оскільки єдиним належним документом на підтвердження права власності є саме реєстрація права власності, а не рішення суду. Витяг про право власності на спірну квартиру був виготовлений відповідно до закону та посвідчував право власності на квартиру попередньої власниці, з чого можна зробити висновок, що відповідачка не знала і не могла знати, про те, що придбала майно у особи, яка не мала права на його відчуження.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

За приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Також слід зазначити, що суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини.

В рішенні у справі «Спорронг і Льонрот проти Швеції» від 29 червня 1982 року Європейський суд виходив із контексту загальної норми про мирне володіння майном, проголошеної в першому реченні частини 1 Протоколу № 1, та зазначив, що «пошук цієї рівноваги ... відбиває структуру статті 1 Протоколу №1 у цілому».

«Справедлива рівновага» між інтересами суспільства та інтересами особи полягає в тому, що тягар, спричинений особі втручанням у її інтереси, має перебільшуватися або достатньо компенсуватися процедурами або певними формами чи заходами, направленими на послаблення «тягара».

В рішенні у справі «Антрік проти Франції» від 25 серпня 1994 року Європейський суд виходив, що при вирішенні питання щодо правомірності позбавлення права власності «має бути обґрунтоване співвідношення пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, яку намагаються досягнути шляхом заходів позбавлення особи її власності».

В рішенні у справі «Совтрансавто Холдінг проти України» від 25 липня 2002 року Європейський суд зазначив, що спосіб, в який проводився та закінчився судовий розгляд справи, також як і ситуація непевності, якої зазнав заявник, порушили «справедливу рівновагу» між вимогами суспільного інтересу та потребою захищати право заявника на повагу до його майна. Як наслідок, держава не забезпечила виконання свого зобовязання гарантувати заявнику ефективне користування своїм правом власності, гарантованим статтею 1 Протоколу № 1.

Відповідно до рішення у справі «Стретч проти Обєднаного Королівства» від 24 червня 2003 року, було задоволено скаргу позивача з тієї підстави, що позивач вважав законним рішення органа влади. І подальше позбавлення його майна на тій підставі, що державний орган порушив закон під час прийняття рішення, є неприпустимим.

Аналогічної думки притримується і Верховний суд України. Так, своєю постановою від 14 березня 2007 року «Про аспекти розгляду справ про приватизацію держмайна» зазначив, що відповідно до практики Європейського Суду із прав людини, самі по собі допущені органами публічної влади правопорушення не можуть бути підставою для повернення приватизованого майна державі в порушення права власності покупця, якщо вони не сталися внаслідок протиправної поведінки самого покупця.

З урахуванням вищевказаних норм законодавства суд дійшов до висновку, що позов заступника прокурора Приморського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, третіх осіб, що не заявляють вимоги на предмет спору: ОСОБА_2, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 про витребування майна задоволенню не підлягають у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.16, 203, 215, 328, 330, 387, 388, 393 ЦК України, ст.ст.88, 213, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Заступника прокурора Приморського району м.Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради до ОСОБА_1, треті особи ОСОБА_2, Реєстраційна служба Одеського міського управління юстиції, ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

29 лютого 2016 року