Справа № 209/4284/14-ц
Провадження № 2/209/33/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2016 року Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Байбари Г.А.,

при секретарі Герасимчук І.О.,

за участі позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпродзержинську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати обєктом спільної сумісної власності його та ОСОБА_2 житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, будинок 10, на земельній ділянці площею 600 кв.м., який складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., літньої кухні Б-1, гаража В-1, сараю Д-1, вбиральні Г-1, 1/4 частину колодязя № 1, водопроводу № 3, огорожі № 2, 4, 5, 7, зливної ями № 6, тротуару І; визнати за ним за ним право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку.

На обґрунтування позову зазначив, що в період часу з березня 1998 року по грудень 2008 року він проживав з відповідачкою однією сімєю, як чоловік та дружина, вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Від фактичних шлюбних відносин мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Деякий час вони з відповідачкою мешкали в належній йому квартирі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1. З метою поліпшення житлових умов їх сімї у жовтні 2005 року він продав вищевказану квартиру, і в грудні 2005 року ним та відповідачкою був придбаний житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, буд. 10, на земельній ділянці, площею 600 кв.м. Зважаючи на те, що на момент придбання будинку вони з відповідачкою мешкали однією сімєю, мали спільну дитину, він дозволив відповідачці виступити покупцем при укладенні та нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу вказаного будинку. Після придбання будинку, вони з відповідачкою та їх неповнолітньою дочкою ОСОБА_5 переїхали на постійне проживання до будинку. У грудні 2008 року відповідачка раптово залишила сімю та переїхала проживати до іншого чоловіка, залишивши на його вихованні їх малолітню дочку ОСОБА_5. Він разом із дитиною залишився проживати в будинку по 1-му провулку Котельникова, буд. 10 в м. Дніпродзержинську, де вони мешкають до теперішнього часу. Відповідач під час їх спільного проживання не працювала, не мала у власності особисто належного їй нерухомого майна та особистих заощаджень. Але він визнає, що житловий будинок є їх з відповідачкою спільною сумісною власністю, оскільки він був придбаний під час їх спільного проживання. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 вересня 2009 року визначено місце проживання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 разом із ним. З урахуванням того, що неповнолітня дочка ОСОБА_5 постійно мешкає і надалі буде мешкати разом із ним, вважає, що є підстави для відступлення від засад рівності часток в спільному майні при його поділі між ним та відповідачкою, а тому йому повинно належати 2/3 частини спірного житлового будинку. Відповідачка в добровільному порядку не бажає визнавати його право власності на частину житлового будинку. До грудня 2012 року вона не заперечувала, що будинок є їх спільною сумісною власністю, і навіть обіцяла подарувати будинок дочці. Довіряючи відповідачці, він не звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на частину житлового будинку. Але в грудні 2012 року відповідачка звернулася до Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до нього про усунення їй перешкод в користуванні та розпорядженні майном та про виселення. Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29 травня 2013 року позовні вимоги позивачки були задоволені. Вказане рішення від 29 травня 2013 року, за його апеляційною скаргою, було скасоване і 09 вересня 2013 року Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалив нове рішення про відмову в задоволенні позову відповідачки. Таким чином, про порушення своїх прав він дізнався 24 грудня 2012 року, коли йому стало відомо про звернення відповідачки до суду з позовом про його виселення із житлового будинку, тому вважає, що ним не пропущений строк звернення до суду з цим позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримував, просив суд його задовольнити та надав пояснення, аналогічні його обґрунтуванню. Також пояснив суду, що він продав належну йому квартиру за 11500 доларів США, і за ці кошти був придбаний житловий будинок по 1-му провулку Котельникова, буд. 10 в м. Дніпродзержинську.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала, просить відмовити в його задоволенні. Пояснила суду, що в 1998 році вона розірвала шлюб із колишнім чоловіком ОСОБА_6, і з 1998 року стала проживати однією сімєю з позивачем ОСОБА_1 Вони проживали в належній позивачу двокімнатній квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2. Під час їх спільного проживання позивач не працював, і сімю забезпечувала тільки вона, отримуючи доходи від праці в ТОВ «Наш дім». На початку 2004 року вона разом із дочкою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, переїхала проживати до квартири своєї матері, розташованої за адресою: АДРЕСА_3. В грудні 2005 року вона за свої особисті кошти та кошти, які їй надали її мати та колишній чоловік, придбала житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, буд. 10. Будинок був куплений за 23713 грн., які в день посвідчення договору купівлі-продажу були одразу передані продавцю ОСОБА_8. На момент покупки будинку вона працювала, щомісяця отримувала заробітну плату в розмірі 1000 грн., скільки грошей дали мати та колишній чоловік для покупки будинку, вона не памятає. На час покупки будинку вона із позивачем разом не проживала, придбала будинок за свої особисті кошти і тому він належить тільки їй. Позивач дійсно продав належну йому квартиру і гроші витратив тільки на свої розваги, грав в автомати, пиячив. У вересні 2006 року вони з позивачем знову стали спільно проживати однією сімєю. В 2008 році вона припинила спільне проживання з позивачем і в 2012 році зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_2. З неї на користь позивача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5. Просить застосувати позовну давність до позовних вимог ОСОБА_1

Представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ОСОБА_1 Вважає, що позивачем не доведено факт придбання будинку за його кошти. Також заявив про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_1, так як фактичні шлюбні відносини та ведення спільного господарства припинені між сторонами у 2008 році, і позивачу було відомо про порушення його прав з боку відповідача, але до суду протягом трьох років з позовом він не звертався.

Вислухавши позивача, відповідачку та її представника, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі в період часу з 1998 року по 2008 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживаючи однією сім'єю, без реєстрації шлюбу. Від фактичних шлюбних відносин мають неповнолітню дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

14 грудня 2005 року, тобто в період спільного проживання сторін однією сімєю, між ОСОБА_8, як продавцем, та ОСОБА_12, як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, буд.10, який посвідчений нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_13, зареєстрований в реєстрі за № 1134 (а.с. 52).

10 березня 2006 року за ОСОБА_14 було зареєстроване право власності на вказаний будинок, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 51).

Житловий будинок за адресою: м. Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, буд.10, розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., літньої кухні Б-1, гаража В-1, сараю Д-1, вбиральні Г-1, 1/4 частину колодязя № 1, водопроводу № 3, огорожі № 2, 4, 5, 7, зливної ями № 6, тротуару І, що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок (а.с.120-122). Його ринкова вартість станом на 21 липня 2014 року становить 111276 грн., що підтверджується висновком експертного будівельно-технічного дослідження № 499/07-14 (а.с. 76-105).

Проживання позивача та відповідачки однією сім'єю на час придбання будинку підтвердили в суді свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які вказували про те, що під час спільного проживання з ОСОБА_2, ОСОБА_1 продав належну йому квартиру, а за отримані від продажу гроші вони купили автомобіль і будинок по Першому провулку Котельникова, 10., куди переїхали жити разом з їх дочкою. Автомобіль ОСОБА_1 оформив на своє ім'я, а будинок був оформлений на ім'я ОСОБА_2 В купленому будинку вони ще проживали разом приблизно три роки, потім ОСОБА_2Є пішла жити до іншого чоловіка, а в будинку залишився проживати ОСОБА_1 з дочкою.

Те, що з березня 1998 року по грудень 2008 року сторони проживали разом, однією сім'єю, вказувала позивач у своїй позовній заяві до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, що відображено в рішенні Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 29.05.2013 року (справа №409/6341/12), яке суд вважає письмовим доказом у справі, оскільки саме рішення скасоване.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року, яке ухвалено у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - СГІРФО Дніпровського РВ УМВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном (а.с.110), встановлено, що сторони у справі в період часу з 1998 року по 2008 рік перебували у фактичних шлюбних стосунках, від яких мають доньку ОСОБА_4, тому відповідно ч.3 ст. 61 ЦПК України зазначені обставини не підлягають доказуванню у цій цивільній справі.

Згідно ч.1 ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Не зважаючи на те, що позивач та відповідачка наполягають на тому, що спірний житловий будинок був придбаний за особисті кошти кожного з них, суд вважає, що придбане в період спільного проживання нерухоме майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, так як письмові договори з приводу придбаного житлового будинку між позивачем та відповідачкою не укладалися, і під час розгляду справи сторонами не доведено, що житловий будинок був придбаний за кошти, які належали кожному з них особисто.

Навпаки, судом встановлено, що після припинення спільного проживання, між сторонами у справі була досягнута домовленість щодо продажу житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, буд. 10, і поділу між собою в рівних частках грошових коштів, отриманих від його продажу.

Вказані обставини підтвердила в судовому засіданні свідок ОСОБА_11, яка була допитана за клопотанням відповідачки ОСОБА_2 Свідок пояснила суду, що в 2009 році відповідачка звернулася до неї, як до рієлтора, з проханням продати житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, буд. 10 в м. Дніпродзержинську, показала документи на будинок. Вона, свідок, приїхала разом із ймовірними покупцями подивитися на будинок. Позивач та відповідачка у її, свідка, присутності домовлялися між собою, що за половину грошей від продажу будинку буде придбана квартира для позивача, а інша половина грошей залишиться відповідачці. Вона, свідок, також повинна була підшукати позивачу квартиру. ОСОБА_1 навіть запитував її про те, яку квартиру можна придбати за ту частку грошей, яку він отримає від продажу будинку. Позивач особисто показував будинок та подвіря майбутнім покупцям. Вона, свідок, знайшла покупця, і вони разом приїхали до будинку, де проживав ОСОБА_1 Він впустив їх до будинку, але потім сказав, що в нього зникла мати і йому зараз ніколи займатися продажем будинку, пообіцяв пізніше зателефонувати Більше сторони з приводу продажу вказаного будинку до неї не зверталися. ОСОБА_2 казала, що ОСОБА_1Г її колишній чоловік і спору з приводу поділу будинку між ними не було.

При вирішенні справи суд не приймає до уваги посилання відповідачки та її представників як на встановлені зазначеним вище рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 вересня 2013 року обставини про те, що житловий будинок начебто був придбаний за особисті кошти відповідачки (а.с.109 оберт), оскільки у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - СГІРФО Дніпровського РВ УМВС України в Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні майном, не заявлялися позовні вимоги про визнання права власності на спірний будинок за ОСОБА_1 і право власності на будинок не не було предметом спору. Рішенням апеляційного суду у тій справі встановлено лише те, що згідно правовстановлюючих документів спірний будинок належить ОСОБА_15 на праві особистої приватної власності.

З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне визнати обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, будинок 10.

Згідно ч.2 ст. 74 Сімейного кодексу України на майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.3 ст. 70 Сімейного кодексу України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним про проживають діти, за умови, що розмір аліментів які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Позивач просить відступити від засад рівності часток у спільному майні, зважаючи на те, що разом з ним постійно мешкає їх з відповідачкою дочка ОСОБА_5.

Суд вважає, що в цій частині позовних вимог належить відмовити, так як будь-яких доказів того, що розмір аліментів, які позивач одержує від відповідачки на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, а отже відсутні підстави для збільшення частки ОСОБА_1 у праві спільної власності на житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, буд.10.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд дійшов до висновку, що частки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у праві спільної власності на житловий будинок № 10 по 1-му провулку Котельникова, в м. Дніпродзержинську є рівними, а тому за позивачем необхідно визнати право власності на на 1/2 частину цього будинку.

Що стосується заяви відповідача та її представника про застосування позовної давності до вимог позивача, то ця заява не підлягає задоволенню, так як згідно обставин, встановлених судом під час розгляду справ, позивачем не пропущений строк звернення до суду з цим позовом.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Судом встановлено, що після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами у справі була досягнута домовленість з приводу поділу спірного житлового будинку.

В грудні 2012 року відповідачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні та розпорядження майном житловим будинком, розташованим за адресою: м. Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, буд. 10, який, за її ствердженнями, належить їй на праві особистої приватної власності, що свідчить про відмову відповідачки від виконання досягнутої між нею та позивачем домовленості з приводу поділу спірного житлового будинку.

Таким чином, перебіг позовної давності для звернення позивача про захист свого цивільного права почався від дня, коли він дізнався про порушення свого права з боку відповідачки, тобто з грудня 2012 року.

Враховуючи, що ОСОБА_1Г звернувся до суду з цим позовом 23 липня 2014 року, суд доходить до висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог позивача.

Відповідно ст. 88 ЦПК України з відповідачки має бути стягнуто на користь позивача сплачений судовий збір.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Визнати обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, будинок 10, на земельній ділянці площею 600 кв.м., який складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., літньої кухні Б-1, гаража В-1, сараю Д-1, вбиральні Г-1, 1/4 частину колодязя № 1, водопроводу № 3, огорожі № 2, 4, 5, 7 зливної ями № 6, тротуару І,

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: Дніпропетровська область, місто Дніпродзержинськ, 1-й провулок Котельникова, будинок 10, на земельній ділянці площею 600 кв.м., який складається з: житлового будинку А-1 загальною площею 65,7 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м., літньої кухні Б-1, гаража В-1, сараю Д-1, вбиральні Г-1, 1/4 частину колодязя № 1, водопроводу № 3, огорожі № 2, 4, 5, 7 зливної ями № 6, тротуару І,

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 494,56 грн. сплаченого судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги через суд першої інстанції, що його ухвалив.

Суддя Байбара Г.А.