У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

СитнікО.М., Гвоздика П.О., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» про визнання права власності на підвальні приміщення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що що він є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2004 року. Одночасно з квартирою колишні власники передали йому у власність підвальні приміщення загальною площею 72,3 кв. м, що вказані на схематичному плані поверхів будівлі як 1-1, 1-3 та були закріплені за вказаною квартирою.

Посилаючись на те, що його право власності на зазначені підвальні приміщення не визнається відповідачем, позивач просив визнати за ним право власності на підвальні приміщення загальною площею 72,3 кв. м, вказані на схематичному плані як 1-1 площею 43,9 кв. м та 1-3 площею 8,4 кв. м, та зобов'язати відповідача зареєструвати за ним право власності на ці підвальні приміщення.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2012 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на підвальні приміщення загальною площею 72,3 кв. м по АДРЕСА_1, вказані на схематичному плані як позиція 1-1 площею 43,9 кв. м та 1-3 площею 28,4 кв. м. Зобов'язано Комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації м. Ужгорода» (далі - КП «БТІ м. Ужгорода») зареєструвати за ОСОБА_4 право власності на вказані підвальні приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2015 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 січня 2012 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не може бути задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири № 1 у багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 22 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Смірновою С.М. та зареєстрованого у реєстрі за № 4782. Право власності на квартиру зареєстровано 12 січня 2005 року за ОСОБА_4 у Комунальному підприємстві «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим 13 січня 2005 року (а. с. 6, 7).

Згідно з довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «Оір-Сервіс» від 09 червня 2011 року № 766 підвальні приміщення позиції 1-1 площею 43,9 кв. м та 1-3 площею 28,4 кв. м знаходяться у постійному користуванні квартири АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Відповідно до свідоцтва № 148 від 11 серпня 1997 року, виданого Фондом комунального майна, Товариству з обмеженою відповідальністю «Магазин «Тканини» (далі - ТОВ «Магазин «Тканини») на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 1997 року № 243 на праві власності належить 24/100 частини приміщення (площею 246,0 кв. м) по АДРЕСА_1 (а. с. 46).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у процесі приватизації громадяни набувають право власності на квартири та допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Нежилі приміщення у жилому будинку, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять (ч. 3 ст. 4 ЖК Української РСР), і у результаті приватизації квартир такого будинку їх мешканцями право власності в останніх на ці приміщення не виникає.

Таким чином визнання права власності позивача на допоміжні приміщення, якими користувалися усі наймачі квартир у будинку, суперечить зазначеним вище положенням закону.

У рішенні Конституційного Суду України у справі №4-рп/2004 від 02 березня 2004 року вказано, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладочки, горища, колясочні і ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир.

Тобто право володіння, користування та розпорядження допоміжними приміщеннями мають усі співвласники житлового будинку, а відтак, і визначають порядок користування спільною власністю. Крім того, частина приміщення належить ТОВ «Магазин «Тканини», тобто існує і спільна часткова власність.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна сумісна власність − це власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності.

Частиною 2 ст. 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, що розташовані у житловому будинку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, − здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Апеляційний суд зробив правильний висновок, що визнання за позивачем права власності на спірні підвальні приміщення порушує права інших співвласників житлового будинку. Крім того, позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача, оскільки належними відповідачами у даному випадку є співвласники квартир у будинку по АДРЕСА_1 та ТОВ «Магазин «Тканини», право власності якого на спірні приміщення посвідчено відповідним свідоцтвом.

Апеляційний суд обґрунтовано відмовив у позові. Доводи касаційної скарги на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при розгляді справи дотримано вимоги закону, у зв'язку з чим колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити, а рішення апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Гвоздик П.О., ІваненкоЮ.Г.