Провадження №22-ц/784/1345/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 475/1213/15-ц Головуючий І інстанції - Єгорова Н.І.
Провадження № 22-ц/784/1345/16 Доповідач - Темнікова В.І. Категорія 23
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2016 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Прокопчук Л.М., Маляренко І.Б.,

за участю секретаря - Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженною відповідальністю (далі - ТОВ) «Струмок» про розірвання договору оренди землі, -

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 03.09.2014р. він отримав у спадщину земельну ділянку площею 5,5089га, яка розташована на території Козубівської селищної ради Доманівського району. Він мав намір особисто вести сільськогосподарське виробництво, проте, працівники відповідача перешкодили йому, посилаючись на договір оренди від 01.03.2005р., який нібо-то був укладений між відповідачем та його померлим дідом ОСОБА_2 У зв'язку з наявними сумнівами щодо дійсності та взагалі наявності договору, позивач звернувся до Доманівської райдержадміністрації, звідки отримав відповідь про те, що договір було зареєстровано 13.03.2006р. Крім того, йому було надано копію договору, але не підписану дідом. Відповідно до а.3 ч.1 ст.24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості грунтів, додержання державних стандартів, норм і правил. Одним із обов'язкових заходів із забезпечення збереження родючості грунтів, які має здійсними землекористувач, є розробка і дотримання проектів землеустрою, що забезпечують еколого - економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь. Даний обов'язок передбачений ч.4 ст. 22 ЗК України. Однак, дані обов'язки відповідач не виконав. Порушення відповідачем встановленого законом обов'язку щодо забезпечення еколого-економічного обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь є істотним порушенням договору, адже наслідком такої бездіяльності буде різке зниження родючості грунтів орендованої земельної ділянки. Тому, враховуючи те, що протиправна бездіяльність відповідача загрожує збереженню стану орендованої земельної ділянки, просив розірвати договір оренди, укладений між його померлим дідом ОСОБА_2 та відповідачем від 01.03.2005 року.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Струмок» про розірвання договору оренди землі відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та винести нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідач звернувся до суду з запереченнями на апеляційну скаргу, в яких посилається на те, що ним регулярно проводяться всі необхідні заходи для підвищення родючості грунтів та збережання інших корисних властивостей земель, що перебувають в оренді, що за час оренди спірної земельної ділянки її родючість лише поліпшилася та вона ввійшла до числа одних з найкращих земельних ділянок, що обробляються відповідачем. Тому він просив залишити рішення суду без змін, вважаючи його законним та обгрунтованим.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, надавши суду пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги.

Представник відповідача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити, а рішення суду залишити без змін, надавши суду пояснення, аналогічні змісту заперечень на апеляційну скаргу.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи були створені такі умови. Судом були досліджені і оцінені в їх сукупності всі докази, надані сторонами, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України. Виходячи з наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи рішення по справі суд виходив з того, що 01 березня 2005р. між ОСОБА_2 та ТОВ «Струмок» був укладений договір оренди земельної ділянки площею 5,51 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Козубівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області строком на 15 років. Договір був зареєстрований у Доманівському відділі Миколаївської філії ДП «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 13 березня 2006р. за № НОМЕР_1. ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 помер. Після його смерті позивач відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.09.2014р. прийняв спадщину, яка складається із земельної ділянки площею 5,5089 га, розташованої в межах території Козубівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Позивач вважає, що даний договір не був підписаний орендодавцем, тому що в договорі не має підпису ОСОБА_2, а лише зазначено його прізвище. Крім того, орендарем не виконуються умови договору, а саме: господарство не дотримується порядку сівозміни, що знижує родючість землі і це є істотним порушенням умов договору, що дає підстави для його розірвання. Проте, судом було встановлено, що в оригіналах договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «Струмок» від 01.03.2005р., наданих по примірнику відповідачем та відділом Держгеокадастру у Доманівському районі Миколаївської області( за ухвалою суду), дійсно в розділі Реквізити сторін та підписи сторін навпроти графи орендодавець підпис ОСОБА_2 поставлено у виді повного викладення прізвища. В інших додатках до договору, підпис орендодавця поставлений таким же способом. В примірнику- оригіналі договору, наданому відповідачем, крім підпису у виді повного викладення прізвища, поставлено і інший підпис в скороченому виді, але представник відповідача стверджує, що інший підпис поставлений пізніше і тільки в їхньому примірнику. Позивач стверджував, що дід не підписував зазначений договір, тому в тексті поставлено лише прізвище орендодавця. Представник відповідача стверджує, що спірний договір підписаний дідом позивача, а повне викладення прізвища орендодавця і є його підписом. На протязі дії даного договору і до моменту смерті орендодавця, ніяких нарікань з боку ОСОБА_2 з приводу оренди земельної ділянки ніколи не надходило. Проаналізувавши дані обставини, суд дійшов висновку, що позивач, посилаючись як на одну із підстав своїх вимог щодо неналежного підпису орендодавця в спірному договорі , не надав суду доказів, які б спростовували, що підпис ОСОБА_2 в договорі оренди земельної ділянки від 01.03.2005 р. у виді повного викладення прізвища поставлена не ним особисто, а іншою особою.

Що стосується вимог про розірвання договору оренди з підстав невиконання обов'язку орендарем дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості грунтів шляхом порушення норм та порядку сівозміни, то суд також дійшов висновку про їх необгрунтованість, так як позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження факту зниження родючості грунтів орендованої земельної ділянки по вині відповідача, а представник відповідача, в свою чергу, заперечував даний факт, пояснивши, що господарство дотримується норм і порядку сівозміни посіву культур, а тому родючість грунтів не знижується. Тому суд дійшов висновку про те, що підстав для застосування правил ст. 141 Земельного Кодексу України та ст. 32 Закону України «Про оренду землі», як наслідків невиконання ТОВ "Струмок" договірних зобов'язань щодо використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам не має, а тому в задоволені позовних вимог про розірвання договору оренди належить відмовити.

Висновки суду щодо необґрунтованості позовних вимог відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд на думку апелянта порушив вимоги ч.4 ст.10 ЦПК України, оскільки не роз'яснив позивачу його право заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, а також не попередив про наслідки невчинення вказаної процесуальної дії, що призвело до неправильного вирішення справи, не заслуговують на увагу як на підставу для скасування рішення суду в межах заявлених позовних вимог, так як позивачем були заявлені вимоги саме про розірвання договору оренди землі, а не про визнання його недійсним. При цьому апеляційний суд враховує, що під час розгляду спорів необхідно чітко відмежовувати розірвання договору від визнання його недійсним. Так, підставою для визнання правочину (угоди) недійсним слугує невідповідність вимогам закону під час укладання договору, а підставою розірвання правочину-договору - неналежне виконання або невиконання його умов чи умов, встановлених для такого договору законом. В останньому випадку договір на момент його укладення не містить порушень закону. Крім того, на відміну від визнання договору недійсним, розірвання договору припиняє його дію лише на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його положення щодо зобов'язань сторін, що передбачені для застосування на випадок розірвання договору. Не підписання стороною договору може за наявності інших передбачених законом обставин стати підставою для визнання договору недійсним, а не для розірвання договору. Суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Тому в межах заявлених позовних вимог, а саме про розірвання договору оренди, дослідження правомірності підпису ОСОБА_2 в договорі оренди земельної ділянки від 01.03.2005 р. не є вирішальним для розгляду заявленого в установленому законом порядку спору по даній справі, а отже у суду не було необхідності роз'яснення позивачу його права заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

Не є підставою для скасування рішення суду також доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної правової оцінки тому, що умова п. 40 спірного договору оренди є суперечливою, що відповідач самостійно розтлумачив вказаний пункт договору на свою користь, виходячи з наступного.

Як уже зазначалося раніше, суд згідно ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог. Як убачається з тексту позовної заяви, позивач не пов'язував необхідність розірвання договору оренди саме з переходом права власності на земельну ділянку до нього. Як убачається з тексту рішення суду, в ньому не має аналізу п. 40 спірного договору оренди землі. Судом тільки процитована ст. 32 Закону України «Про оренду землі», частиною четвертою якої передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. За таких обставин у суду першої інстанції не було правових підстав в межах заявлених позовних вимог давати аналіз ствердженню відповідача про те, що п. 40 спірного договору оренди землі на його думку встановлено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, так як дані обставини не є предметом спору по даній справі.

Не заслуговують на увагу, як на підставу для скасування рішення суду, також доводи апеляційної скарги про те, що істотним порушенням умов договору є те, що відповідач в супереч вимогам ч.4 ст. 22 ЗК України, яка передбачає, що земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва використовуються відповідно до розроблених та затверджених в установленому порядку проектів землеустрою, що забезпечують еколого - економічне обґрунтування сівозміни та впорядкування угідь і передбачають заходи з охорони земель, не надав суду розроблений та затверджений в установленому законом порядку проект землеустрою, який забезпечував би еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь та передбачав би заходи з охорони земель, а також узгоджений з позивачем або ж його дідом графік сівозміни, оскільки як на час укладення спірного договору оренди земельної ділянки з ОСОБА_2, так і на час його реєстрації ст. 22 ЗК України в редакції, яка діяла на той час, не містила в собі частини четвертої в наведеній вище редакції. На той час в частині четвертій зазначеної норми права було зазначено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Ст. 22 ЗК України була доповнена частиною четвертою в зазначеній в апеляційній скарзі редакції лише згідно Закону України № 1443-VІ від 04.06.2009р., тобто більш ніж через 4 роки після укладення спірного договору оренди. Ніякі зміни після цього в договір оренди сторонами не вносилися. Після отримання спірної земельної ділянки у спадщину позивачем, він також не звертався до відповідача з вимогою внести будь-які зміни в зміст договору чи узгодити графік сівозміни, або розробити та узгодити проект землеустрою, який забезпечував би еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь та передбачав би заходи з охорони земель. На час звернення позивача до суду з позовом по даній справі в листопаді 2015р., частина 4 ст. 22 ЗК України вже була виключена Законом № 191 -VІІІ від 12.02.2015р.

Приймаючи рішення по справі, колегія суддів враховує також те, що за змістом статей 18, 20 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягав державній реєстрації, якщо такий договір був укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирав чинності. Відповідно до пункту 43 укладеного між сторонами договору він набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його державної реєстрації. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації.

У справі, що переглядається, сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору оренди земельної ділянки, скріпивши його 01 березня 2005 року своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" встановлені істотні умови, досягнення згоди з яких є обов'язковим для укладення договорів оренди землі. Відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов є підставою для визнання договорів недійсними (частина друга статті 15 Закону України "Про оренду землі"), а не для розірвання договору. На момент укладення 01 березня 2005р. спірного договору оренди землі, частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" були встановлені такі істотні умови для договорів оренди землі: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. За згодою сторін у договорі оренди землі могли зазначатися інші умови, зокрема якісний стан земельних угідь, порядок виконання зобов'язань сторін, порядок страхування об'єкта оренди, порядок відшкодування витрат на здійснення заходів щодо охорони і поліпшення об'єкта оренди, проведення меліоративних робіт, а також обставини, що можуть вплинути на зміну або припинення дії договору

оренди, тощо. Невід'ємною частиною договору оренди землі були план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів;

акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі об'єкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Законом.

Така істотна умова чи невід'ємна частина договору оренди землі як проект землеустрою, який забезпечував би еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь та передбачав би заходи з охорони земель, а також графік сівозміни, на момент укладення 01 березня 2005 року договору оренди землі в статті 15 Закону України "Про оренду землі" були відсутні. Отже, укладаючи 01 березня 2005 року договір оренди земельної ділянки, у діда позивача та відповідача не було необхідності узгоджувати й зазначати в договорі умову про розробку і узгодження проекту землеустрою, який забезпечував би еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь та передбачав би заходи з охорони земель, а також графік сівозміни, оскільки на момент укладення договору такої умови статтею 15 Закону України "Про оренду землі" не передбачалося. Про те, що відповідність умов договору оренди землі діючому законодавству слід встановлювати на час укладення договору, йдеться і в правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові № № 6-162цс13 від 19 лютого 2014 року.

Не була передбачена необхідність складання проекту землеустрою, який забезпечував би еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь та передбачав би заходи з охорони земель, а також графіку сівозміни, і а.3 ч.1 ст.24 Закону України «Про оренду землі».

Як убачається з тексту спірного договору оренди, сторони в п. 17 договору передбачили, що умови збереження стану об'єкта оренди повинні були здійснюватися згідно закону. П.18 даного договору сторони передбачили, що передача земельної ділянки здійснюється без розроблення проекту її відведення. Пунктами 28 та 31 договору оренди сторони передбачили, що орендар зобов'язаний використовувати надану земельну ділянку відповідно до її цільового призначення, умов її надання та зберігання якості, додержуватись режиму використання земель, не погіршувати екологічного стану земельної ділянки у результаті своєї господарської діяльності, а орендодавець має право вимагати від орендаря додержання екологічної безпеки землекористування, державних стандартів, норм і правил. Тобто, питання зберігання екологічного стану земельної ділянки та режиму використання земель було оговорено сторонами під час укладення договору у відповідності до законодавства, яке діяло на час укладення договору.

З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги про те, що істотним порушенням умов договору є не розроблення та не затвердження в установленому законом порядку відповідачем проекту землеустрою, який забезпечував би еколого-економічне обгрунтування сівозміни та впорядкування угідь та передбачав би заходи з охорони земель, а також не узгодження з позивачем або ж його дідом графіку сівозміни, є необгрунтованими, а тому не є підставою для скасування рішення суду.

Не є підставою для скасування рішення суду і доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної правової оцінки тому, що відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що умови договору з його боку не порушуються, що ним забезпечується еколого-економічне обгрунтування сівозміни, регулярно проводяться всі необхідні заходи для підвищення родючості грунтів та збереження інших корисливих властивостей грунтів, що перебувають в оренді, що за час перебування земельної ділянки в оренді якість грунтів тільки збільшилася, однак, не зважаючи на це, суд на думку апелянта, з порушенням принципу змагальності сторін визнав доводи позивача недоведеними, а доводи відповідача навпаки необгрунтовано прийняв до уваги, оскільки згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона дійсно зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Із сукупного аналізу даних норм права випливає не тільки обов'язок відповідача довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечь проти позову, а й перш за все обов'язок позивача надати суду докази на підтвердження своїх позовних вимог, що позивачем зроблено не було. Не заявляв позивач також клопотань про витребування будь - яких доказів у відповідача на підтвердження своїх позовних вимог. Тому, виходячи з наданих суду доказів, суд обгрунтовано дійшов висновку, що перш за все позивач не надав суду необхідних доказів на підтвердження своїх позовних вимог в цій частині.

Таким чином, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстав для скасування чи зміни рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не має.

Керуючись ст. ст. 303, 307,308, 314, 315 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили в касаційному порядку.

Головуючий

Судді