Провадження № 2/645/1381/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України, виконуючого обовязки директора Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України ОСОБА_3 про визнання незаконними та скасування наказів про застосування дисциплінарного стягнення та звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом, в остаточно уточненій редакції якого просив визнати наказ № 219/к від 09.12.2014 року про винесення догани за невиконання службових обовязків незаконним та скасувати його, визнати наказ № 236/к від 25.12.2014 року про винесення догани за систематичне невиконання службових обовязків без поважних причин незаконним та скасувати його, визнати наказ № 237/к від 26.12.2014 року про звільнення з посади за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України незаконним та скасувати його, поновити на посаді провідного юрисконсульта сектора наукових кадрів та правової роботи Інституту тваринництва, стягнути середній заробіток на час вимушеного прогулу по час відновлення на роботі, що станом на 07 вересня 2016 року дорівнює 37986,56 грн., стягнути з підприємства відповідача на відшкодування моральної шкоди 50 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 31 березня 2014 року позивач працював в Інституті на посаді провідного юрисконсульта. Жодного нарікання на його роботу до призначення в.о. Інституту ОСОБА_3 не було. 09 грудня 2014 року та 25 грудня 2014 року відповідач своїми наказами необґрунтовано застосував до ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді суворої догани, а наказом № 237/к від 26 грудня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП. Проте, дані накази не відповідають чинному законодавству, оскільки відповідач проігнорував вимоги ч. 1 ст. 149 КЗпП та не зажадав від позивача письмових пояснень з приводу порушень трудової дисципліни. Дії відповідача, на думку ОСОБА_2, є помстою за те, що останній оскаржив вищому керівництву системні порушення трудового законодавства та Закону України «Про відпустки», які допускав відповідач.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги в повному обсязі та пояснив, що згідно акту про надання письмових пояснень від 09 грудня 2014 року, 21 листопада 2014 року в.о. директора Інституту ОСОБА_3 зобовязав ОСОБА_2 надати письмові пояснення, проте з 11 листопада по 28 листопада 2014 року позивач знаходився у відпустці. Окрім того, у вказаному акті зазначено, що 09 грудня 2014 року ОСОБА_2 було зобовязано надати пояснення з приводу того, чому він не веде облік судової справи за позовом ОСОБА_4 до Інституту. Згідно повідомлення про вручення поштового відправлення, копія позовної заяви по вказаній справі за № 645/10370/14-ц була отримана відповідачем лише 11 грудня 2015 року. Твердження представника відповідача про те, що ОСОБА_2 не були виконані розпорядження керівництва Інституту № 18 та № 19, не відповідають дійсності, оскільки доповідні записки ОСОБА_2 про неможливість виконати ці розпорядження були передані в.о. директора Інституту ОСОБА_3 через секретаря. Доказом того, що ОСОБА_3 отримував ці доповідні записки є його виступ на засіданні профкому, зафіксований у протоколі засідання профкому № 10 від 26 грудня 2014 року. Щодо виконання розпорядження № 20, то письмову відповідь на його виконання ОСОБА_2 передав також через секретаря Інституту, в чому остання розписалася на копії відповіді. Окрім того, до призначення в.о. директора Інституту ОСОБА_3 до роботи ОСОБА_2 у керівництва Інституту жодних нарікань не було. Неодноразово, а саме: 11 листопада 2014 року та 18 листопада 2014 року ОСОБА_2 звертався до Президента Національної академії аграрних наук України зі скаргою на неправомірні дії ОСОБА_3 щодо примусового відправлення працівників інституту у відпустки без збереження заробітної плати. У звязку із чим позивач вважає, що дії в.о. директора Інституту ОСОБА_3 щодо притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності та послідуюче його звільнення є помстою відповідача.

Представник позивача ОСОБА_4, який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5, що діє на підставі довіреності, а також ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні, пояснивши, що 10 лютого 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою задовольнили касаційну скаргу ОСОБА_2, рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 07 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 08 жовтня 2015 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй ухвалі зазначає, що позивачу ОСОБА_2 було надано відпуску без збереження заробітної плати у період з 11 по 28 листопада 2014 року, натомість даних щодо покладення ОСОБА_3 21 листопада 2014 року на позивача обов'язку надати письмові пояснення з приводу невиконання його розпоряджень матеріали справи не містять. У законодавстві України не передбачено, що директор підприємства повинен письмово повідомити працівника про надання письмових пояснень проте, чому саме той не виконав службові обовязки, покладені на нього посадовою інструкцією. У свою чергу, в.о. директора ІТ НААН ОСОБА_3 в усній формі повідомив ОСОБА_2, щоб той надав письмові пояснення з приводу невиконання службових обовязків, на що ОСОБА_2 категорично відмовився. Після цього був складений відповідний акт. З приводу того, що ОСОБА_2 перебував у відпустці без збереження заробітної плати на момент зобовязання його надати письмові пояснення та складення акту про відмову в наданні письмових пояснень, зазначали наступне: 30 грудня 2014 року позивач звернувся до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовною заявою про визнання наказів від 11.08.2014 № 124/к; від 01.09.2014 № 133/к; від 30.09.2014 № 146/к; від 29.10.2014 № 172/к про відправлення позивача у відпустку без збереження заробітної плати недійсними. Фрунзенський районний суд м. Харкова своїм рішенням від 17.04.2015 року визнав незаконними накази в.о. директора Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України № 133/к від 01.09.2014 року, № 146/к від 30.09.2014 року, № 172/к від 29.10.2014 року в частині надання відпустки без збереження заробітної плати. Позивач опирався на те, що в нього не було отримано згоду на відправлення у відпустку без збереження заробітної плати, а також те, що він всі дні перебував на роботі, а дізнався про те, що його було відправлено у відпустку без збереження заробітної плати лише коли він отримав заробітну плату та звернувся у бухгалтерією за поясненнями. З приводу того, що однією з підстав для оголошення позивачу наказом від 25 грудня 2014 року № 236/к суворої догани став акт про відмову в наданні письмових пояснень, складений 25 грудня 2015 року, в той час як оскаржуваний наказ виданий 25 грудня 2014 року, а також доповідні записки, складені ОСОБА_6 від 25 грудня 2014 року, від 26 грудня 2014 року, не містять підпису особи, яка їх склала, зазначали, що оскаржуваний наказ № 236/к був виданий в кінці календарного року, акт про відмову в наданні письмових пояснень був складений того ж дня перед винесенням даного наказу. У звязку з тим, що в Інституті тваринництва НААН великий обєм роботи в кінці року, як на будь-якому іншому підприємстві, а також у звязку з підготовкою календарних планів на наступний рік завсектору з наукових кадрів та правової роботи при складанні акту про відмову в наданні письмових пояснень допустила описку при зазначенні року складення. Представник позивача зазначала, що позивачем систематично не виконувалися обовязки, які покладені на нього посадовою інструкцією, а також надавалися доповідні записки, однак дані доповідні записки не стосувалися розпорядження № 18, 19 та №20. Також, про існування доповідної записки від ОСОБА_2 від 19 грудня 2014 року підприємство відповідача дізналися у судовому засіданні, коли ОСОБА_2 її надав, так як в.о. директора Інституту тваринництва НААН ОСОБА_7 її не отримував, про що свідчить відсутність резолюції керівництва Інституту на підтвердження ознайомлення з нею. Також представником підприємства відповідача зазначалося, що ОСОБА_2, як провідний юрисконсульт Інституту, повинен був оформити і подати зміни до статутних документів Інституту до Головного управління Державної казначейської служби, де обслуговується Інститут, проте позивач свої обовязки не виконав. Окрім того, 01 грудня 2014 року Фрунзенським районним судом м. Харкова було відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Інституту, проте позивач не здійснив облік та зберігання даної судової справи, що призвело до відсутності позовної заяви в Інституті. Письмові пояснення з приводу невиконання своїх обовязків ОСОБА_2 категорично відмовився надавати, про що було складено відповідний акт. В звязку із викладеним наказом в.о. директора Інституту № 219/к від 09 грудня 2014 року позивачу було оголошено сувору догану. Окрім того, 15 грудня 2014 року в.о. директора Інституту було надано ОСОБА_2 письмове розпорядження № 18, відповідно до якого позивач, як провідний юрисконсульт Інституту, повинен був підготувати в письмовому вигляді інформацію та надати документи щодо підготовки державного акту на право постійного користування землею Інституту, та розпорядження № 19, згідно якого ОСОБА_2 до 16 грудня 2014 року повинен був подати в письмовому вигляді інформацію щодо підготовки документів на отримання свідоцтва про право державної власності на обєкти нерухомості, що обліковуються на балансі Інституту. Дані розпорядження позивачем були проігноровані, про що свідчить доповідна записка від 25 грудня 2014 року. Письмові пояснення з приводу невиконання своїх обовязків ОСОБА_2 категорично відмовився надавати, про що було складено відповідний акт, а наказом № 236/к від 25 грудня 2014 року ОСОБА_2 було оголошено сувору догану за систематичне невиконання службових обовязків. Окрім того, 18 грудня 2014 року ОСОБА_2, провідному юрисконсульту Інституту, було надано письмове розпорядження № 20 про необхідність надання розяснень щодо затримки підготовки відповідних документів згідно листа Управління містобудування та архітектури від 05 вересня 2014 року, проте з боку позивача жодних розяснень надано не було, будь-які пояснення ОСОБА_2 відмовився надавати. Наказом в.о. директора Інституту № 237/к від 26 грудня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади провідного юрисконсульта Інституту за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків. Дане рішення було також предметом обговорення профспілкового комітету, який дав згоду на звільнення ОСОБА_2 Також, представник відповідача пояснив, що посилання ОСОБА_2, що дії в.о. директора Інституту ОСОБА_3 є помстою позивачу за його активну позицію, є припущенням, оскільки всі скарги на дії керівництва ОСОБА_2 направляв особисто і особисто отримував відповіді.

На підставі викладеного, просили відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, свідків, дослідивши в сукупності надані сторонами письмові докази, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені факти та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід'ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких встановлена в належній судовій процедурі, і конкретній гарантії, які дозволяли б реалізувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як встановлено в судовому засіданні та не заперечується сторонами по справі ОСОБА_2 працював в Інституті тваринництва Національної академії аграрних наук України на посаді провідного юрисконсульта сектору наукових кадрів та правової роботи з 31 березня 2014 року по 26 грудня 2014 року.

Наказом в.о. директора Інституту ОСОБА_3 № 219/к від 09 грудня 2014 року ОСОБА_2 оголошено сувору догану за невиконання службових обовязків.

З даним наказом ОСОБА_2 був ознайомлений 09 грудня 2014 року та зазначив на наказі, що незгодний з ним.

Підставою для застосування до ОСОБА_2 зазначеного стягнення стало невиконання позивачем службових обовязків, про що керівництво Інституту було повідомлено доповідними записками завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_6 від 21 листопада 2014 року та 09 грудня 2014 року (а.с. 23-24).

Так, доповідною запискою від 21 листопада 2014 року ОСОБА_6 довела до відома в.о. директора Інституту ОСОБА_3 те, що провідний юрисконсульт ОСОБА_2 не виконує обовязки, покладені на нього посадовою інструкцією, оскільки після призначення 28 жовтня 2014 року на посаду в.о. директора Інституту ОСОБА_3 ОСОБА_2 не було своєчасно оформлено та подано на державну реєстрацію зміни до статутних документів Інституту та відповідні зміни до Головного управління державної казначейської служби України, в якій обслуговується Інститут. ОСОБА_2 дане питання вирішено не було, що могло б призвести до затримки отримання грошових коштів для виплати працівникам заробітної плати.

У звязку із невиконанням розпорядження керівництва в.о. директора Інституту ОСОБА_3 розпорядився оголосити ОСОБА_2 сувору догану, про що на доповідній записці зроблено відповідну резолюцію.

Доповідною запискою від 09 грудня 2014 року завідувач сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_6 довела до відома в.о. директора Інституту ОСОБА_3 те, що провідний юрисконсульт ОСОБА_2 не виконує обовязки, покладені на нього посадовою інструкцією, оскільки ним не було здійснено облік і зберігання цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до Інституту, провадження по якій було відкрито судом 01 грудня 2014 року. ОСОБА_3 на даній доповідній записці поставлено резолюцію про оголошення ОСОБА_2 суворої догани.

09 грудня 2014 року підприємством відповідача складено акт про відмову в наданні письмових пояснень працівником за підписом працівників Інституту: завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_6, заступника директора з науково-координаційної роботи ОСОБА_8, завідувача лабораторії ОСОБА_9 ОСОБА_8 вказаного акту вбачається, що 21 листопада 2014 року ОСОБА_3 зобовязав провідного юрисконсульта сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_2 надати письмові пояснення про причини не проведення своєчасно змін в реєстраційні документи Інституту після зміни керівництва Інституту, однак ОСОБА_2 пояснення надавати відмовився. 09 грудня 2014 року ОСОБА_3 зобовязав провідного юрисконсульта сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_2 надати письмові пояснення щодо не проведення обліку цивільної справи за позовом ОСОБА_4 до Інституту, однак ОСОБА_2 пояснення надавати відмовився (том1 а.с.25).

Але з приводу вищезазначеного необхідно зауважити, що з 11 листопада по 28 листопада 2014 року, ОСОБА_2, згідно наказу № 172/к від 29.10.2015 року був відправлений підприємством відповідача у відпустку без збереження заробітної плати, що підтверджено копією відповідного наказу (том 1 а.с. 69), даний факт встановлений рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01.04.2015 року (том 2 а.с.3-6), відповідно до якого визнано незаконним наказ в.о. Інституту № 172/к від 29.10.2014 року.

Оскільки з 11 по 28 листопада 2014 року ОСОБА_2 знаходився, згідно наказу № 172/к від 29.10.2014 року, у відпустці, директор Інституту або інша особа підприємства не могли надавати будь - які розпорядження позивачу.

Проте наказом № 219/к від 09 грудня 2014 року ОСОБА_2 оголошено сувору догану за невиконання службових обовязків.

15 грудня 2014 року розпорядженням № 18 в.о. директора інституту ОСОБА_3 ОСОБА_2 пропонувалося надати документи щодо підготовки державного ОСОБА_5 на право постійного користування землею Інституту тваринництва НААН України, інформацію та документи необхідно подати до 17 грудня 2014 року.

15 грудня 2014 року розпорядженням № 19 в.о. директора інституту ОСОБА_3 пропонувалося ОСОБА_2 надати інформацію в письмовому виді щодо підготовки документів на отримання свідоцтва про право державної власності на обєкти нерухомості, що обліковується на балансі Інституту, інформацію необхідно подати до 16.12.2014 року.

Наказом в.о. директора Інституту ОСОБА_3 № 236/к від 25 грудня 2014 року ОСОБА_2 оголошено сувору догану за невиконання службових обовязків (а.с. 39).

З даним наказом ОСОБА_2 був ознайомлений 25 грудня 2014 року та зазначив на наказі про свою незгоду із ним.

Підставою для застосування до ОСОБА_2 зазначеного стягнення стало невиконання позивачем службових обовязків, про що керівництво Інституту було повідомлено доповідною запискою завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_6 від 25 грудня 2014 року. У доповідній записці ОСОБА_6 довела до відома в.о. директора Інституту ОСОБА_3 те, що провідний юрисконсульт ОСОБА_2 систематично не виконує свої посадові обовязки, оскільки ним не були виконані розпорядження керівництва № 18 та № 19 від 15 грудня 2014 року, письмову інформацію та документи про виконання яких ОСОБА_2 повинен був надати до 17 грудня 2014 року та 16 грудня 2014 року відповідно (том 1 а.с.42).

Необхідно зауважити, що доповідні записки, складені від імені завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_6 від 25 грудня 2014 року та від 26 грудня 2014 року, не містять підпису особи, яка їх склала.

Крім того, акт про відмову в наданні письмових пояснень працівником, за підписом працівників Інституту: завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_6, заступника директора з науково-координаційної роботи ОСОБА_8, завідувача лабораторії ОСОБА_9 датований 25 грудня 2015 року.

В судовому засіданні позивач посилався на те, що розпорядження №№ 18 и 19 були виконані ним своєчасно та в повному обсязі. Позивачем на підтвердження доводів надано доповідну записку, яка адресована в.о. директору ІТ НААН ОСОБА_3, відповідно до якої повідомлялося, що для отримання свідоцтва про право державної власності, державного акту на право постійного користування землею Інституту потрібно змінити адресу та на імя Харківського міського голови відправлена заява щодо зміни адреси будівель, які обліковуються на балансі Інституту.

Розпорядженням в.о. директора Інституту № 20 від 18 грудня 2014 року ОСОБА_2 пропонувалося дати розяснення щодо затримки підготовки відповідних документів згідно листа Управління містобудування та архітектури від 05 вересня 2014 року.

ОСОБА_2 на виконання вищевказаного розпорядження складено доповідну записку на імя ОСОБА_3, в якій зазначалося про виконання розпорядження № 20. Дана доповідна записка отримана секретарем Ліхачьовою О.В. 19 грудня 2014 року, про що свідчить її підпис.

Доповідною запискою від 26 грудня 2014 року завідувач сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_6 довела до відома в.о. директора Інституту ОСОБА_3 те, що провідний юрисконсульт ОСОБА_2 систематично не виконує свої посадові обовязки, оскільки ним не було виконано розпорядження керівництва № 20 від 19 грудня 2014 року, будь-які пояснення ОСОБА_2 надавати відмовився (том 1 а.с. 43).

За вчинення даного проступку в.о. директора Інститут ОСОБА_3 на вказаній вище доповідній записці зазначив свою резолюцію щодо звільнення ОСОБА_2 в звязку із систематичним порушенням службових обовязків.

В судовому засіданні представник підприємства відповідача повідомляла, що ОСОБА_3 не отримував дану доповідну записку, оскільки у доповідній записці відсутня резолюція керівництва Інституту на підтвердження ознайомлення із нею. Проте, як повідомив у судовому засіданні сам ОСОБА_3, до нього надходила дана доповідна записка ОСОБА_2.

Необхідно зауважити, що згідно протоколу засідання профспілкового комітету Інституту тваринництва НААН України від 26.12.2014 року в частині виступу в.о. директора Інституту ОСОБА_3, зазначено невиконання позивачем розпоряджень в.о. директора Інституту від 15.12.2014 року №№ 18,19 (отримання відповідних документів щодо підготовки державного акту на право постійного користування землею та свідоцтв про право державної власності на обєкти нерухомості, що обліковуються на балансі Інституту), де директор зазначав, що завдання, які надаються, ОСОБА_2 не виконуються, на зауваження щодо невиконання своїх обовязків постійно надає доповідні записки.

Тобто, підстави невиконання позивачем розпоряджень, як зазначено в.о. директора Інституту ОСОБА_3, висловлені ним на засіданні профспілкового комітету, узгоджуються із поясненнями ОСОБА_2, який пояснював у судовому засіданні, що з приводу розпоряджень №№ 18,19,20 ним на імя в.о. директора Інституту писалися доповідні записки.

Проте, наказом в.о. директора Інституту ОСОБА_3В № 237/к від 26 грудня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади провідного юрисконсульта сектора наукових кадрів та правової роботи з 26 грудня 2014 року за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків за п. 3 ст. 40 КЗпП (том 1 а.с.48).

Відповідно до положень ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ч. 1 ст. 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Строки для застосування дисциплінарного стягнення, закріплені у ст. 148 КЗпП України. Зокрема, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно ст. 139 КЗпП працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, надає роботодавцю право розірвати трудовий договір за умови, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення.

Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 ст. 40 КЗпП необхідна наявність сукупності таких умов:

порушення має стосуватися лише тих обовязків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку (звільнення за порушення громадських обовязків ? наприклад, незявлення на збори чи небажання вступити до профспілкової організації ? не допускається);

невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обовязків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності;

невиконання або неналежне виконання трудових обовязків повинно бути систематичним (тобто до працівника протягом року вже було застосовано дисциплінарне або громадське стягнення);

враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів (заходи громадського впливу, наприклад, обговорення порушення, у таких випадках не мають юридичного значення) і є чинними на момент звільнення працівника;

з моменту виявлення порушення до дисциплінарного звільнення може минути не більше місяця.

Виходячи зі змісту даної норми, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків, щоб це невиконання або неналежне виконання трудових обов'язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок.

Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності та порушив її знову.

Таким чином, працівник може бути звільнений з роботи на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст. 151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі.

Разом з тим, у наказі про звільнення позивача за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків не зазначено, яке порушення трудової дисципліни було вчинене ОСОБА_2 після винесення наказів від 09 грудня 2014 року та від 25 грудня 2014 року про застосування до нього дисциплінарних стягнень у вигляді суворої догани та послугувало підставою для його звільнення.

Зокрема, судом при вирішенні справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 3 ст. 40 КЗпП України, повинні встановлювалися такі обставини: чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувались інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Тобто, роботодавцю необхідно дуже чітко формулювати проступок, який був вчинений працівником, а також впевнитися в тому, що попереднє стягнення не втратило юридичної сили за давністю або не зняте достроково, а також в тому, що відповідний наказ не скасований за рішенням суду. Більше того, суд може визнати звільнення незаконним, якщо одночасно оскаржується і наказ про попереднє застосування дисциплінарного стягнення. У випадку скасування наказу про оголошення догани звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України не може визнаватись законним втрачається систематичність порушення. Тобто, перш ніж приймати рішення про звільнення працівника за цією підставою, роботодавцю необхідно дуже відповідально поставитися до застосування догани як заходу впливу.

Проте, суду не надано переконливих доказів, що ОСОБА_2 без поважних причин умисно або з необережності, систематично не виконував обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

У даному випадку відповідач при застосуванні такого крайнього заходу, як звільнення, не врахував положення ч. 3 ст. 149 КЗпП України, згідно з яким при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.п. 22, 23 Постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992, № 9, у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Але таких доказів суду також не надано.

З огляду на допущені порушення при застосуванні такого крайнього заходу дисциплінарного стягнення, як звільнення з роботи, недоведеності шкідливих наслідків та їх причинного зв'язку з порушенням, якого припустився працівник, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з роботи не можна вважати таким, що вчинено у відповідності до вимог трудового законодавства України.

У судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 пояснили про обставини складення акту і доповіли, що 25 грудня 2014 року у кабінеті завідувача сектору наукових кадрів та правової роботи ОСОБА_6, в присутності провідного юрисконсульта ОСОБА_2, в.о. директора ОСОБА_3 повідомив про порушення, які були допущені позивачем, ОСОБА_2 пояснень не надав, про що і було складено акт.

Проте, показання даних свідків висновків суду щодо неправомірності звільнення позивача не спростовують.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку, що підлягає стягненню на користь позивача, суд керується положеннями Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, відповідно до якого середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

При визначенні розміру заробітної плати позивача суд враховує надану відповідачем довідку від 28 січня 2015 року (том 1 а.с. 222), відповідно до якої денна середня заробітна плата позивача становить 46,45 грн.

Згідно довідки підприємства відповідача кількість робочих днів з 26 грудня 2014 року по 25 травня 2016 року складає 352 дні та 102 дні з 26 травня 2016 року по 25 жовтня 2016 року. За період з 26 грудня 2014 року по 25 жовтня 2016 року кількість днів вимушеного прогулу становить 454 дні.

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заробітна плата за час вимушеного прогулу в розмірі 21 088,30 грн. (сума вказана без вирахування обов'язкових платежів та податків), виходячи з такого розрахунку: (46,45 грн. х 454 дні).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи ту обставину, що внаслідок необґрунтованого звільнення позивач зазнав страждань, які виразилися у втраті роботи, та, відповідно - заробітку, враховуючи той факт, що позивач вимушений протягом тривалого часу відвідувати судові органи, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Питання щодо розподілу судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визнати накази виконуючого обовязки директора Інституту тваринництва національної академії аграрних наук України № 219/к від 09.12.2014 року про сувору догану за невиконання службових обовязків та 236/к від 25.12.2014 року про сувору догану за систематичне невиконання службових обовязків без поважних причин ОСОБА_2 незаконними.

Визнати наказ виконуючого обовязки директора Інституту національної академії аграрних наук України № 237/к від 26.12.2014 року про звільнення ОСОБА_2, за систематичне невиконання без поважних причин трудових обовязків, п. 3 ст. 40 КЗпП України незаконним.

Поновити ОСОБА_2 на посаді провідного юрисконсульта сектора наукових кадрів та правової роботи Інституту тваринництва національної академії аграрних наук України.

Стягнути з Інституту тваринництва національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 26.12.2014 року по 25.10.2016 року в сумі 21 088 грн. 30 коп..

Стягнути з Інституту тваринництва національної академії аграрних наук України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 1000 грн..

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Інституту тваринництва Національної академії аграрних наук України на користь держави судовій збір у розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) грн. 20 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подання апеляційної скарги. Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ