Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/770/16 Головуючий у суді І-ї інстанції Поліщук В. В.
Доповідач Авраменко Т. М.
УХВАЛА

Іменем України

16.03.2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючої судді Авраменко Т.М.,

суддів: Кіселика С.А., Суржика М.М.,

секретар Гусак А.О.

за участю представників сторін

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до фізичної особи підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - банк) звернувся в суд з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Зазначав, що 22 лютого 2007 року між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір № ОВ-5/2007 про надання овердрафтового кредиту, відповідно до якого банк надав йому кредитний ліміт у розмірі 12200 грн. на термін до 21 лютого 2008 року з відсотковою ставкою, встановленою договором.

Відповідач зобов'язання за кредитним договором не виконав. Станом на 16 вересня 2015 року заборгованість відповідача становить 22199 грн. 25 коп., і складається із заборгованості за кредитом 4198 грн. 58 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом 7187 грн. 41 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором 10813 грн. 26 коп.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки. Претензія, направлена відповідачам, залишена без задоволення.

Просив суд стягнути солідарно з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь банка зазначену заборгованість та судові витрати.

Рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року в позові банку до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено в зв'язку з пропуском строку позовної давності, в позові банку до ОСОБА_3 відмовлено, оскільки протягом шести місяців з дня закінчення строку договору банк не пред'явив вимоги до поручителя, а тому відповідно до ч.4 ст.559 ЦПК України порука є припиненою.

В апеляційній скарзі банк просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що суд не взяв до уваги, що банк пропустив строк позовної давності щодо вимог про повернення кредиту в повному обсязі, але має право на отримання процентів та штрафних санкцій до повного фактичного виконання зобов'язань за договором.

В засіданні апеляційного суду представник банку підтримав доводи апеляційної скарги, а представник відповідачів просив відхилити апеляційну скаргу, оскільки рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Матеріалами справи підтверджується, що 22 лютого 2007 року між банком та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір № ОВ-5/2007 про надання овердрафтового кредиту, відповідно до якого банк надав йому кредитний ліміт у розмірі 12200 грн. на термін до 21 лютого 2008 року з відсотковою ставкою, встановленою договором (а.с.7-10) .

22 лютого 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого боржник та поручитель у випадку невиконання боржником обов'язків за кредитним договором відповідають перед кредитором як солідарні боржники, договір поруки вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором (а.с.14).

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судом встановлено, що у договорі поруки, укладеному між сторонами, не визначено строку дії цього договору.

Відповідно до частини першої статті 251 та частини першої статті 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Отже, умови договору поруки про її дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не означають установлення строку припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки строк виконання позичальником кредитного договору встановлено по 21 лютого 2008 року, а вимогу банк заявив до поручителя в 2015 році, тобто більше ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов'язання, то відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що порука припинилася.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України в постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-68 цс11, в постанові від 23 травня 2012 року у справі №6-33 цс 12, в постанові від 23 квітня 2014 року у справі №6-29 цс14, в постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-1599-цс15.

Рішення суду в частині вирішення позову до поручителя відповідає матеріалам справи та вимогам закону і в межах доводів апеляційної скарги підстав для його зміни або скасування в цій частині не встановлено.

Разом з тим не можна погодитися з рішенням суду в частині позовних вимог банку до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Випискою з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб -підприємців та громадських формувань підтверджується, що по цей час ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем (а.с.116).

За положеннями частини першої статті 1, статей 2, 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі спори щодо захисту порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб (у тому числі іноземних), громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи. Такі спори розглядаються господарськими судами.

Частинами першою і другою статті 15 ЦПК України визначено, що у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також щодо інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно частини другої статті 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України № 2), вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого судочинства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 205 ЦПК України).

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-745цс15, від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1521 цс 15, від 03 лютого 2016 року у справі №6-1599-цс15, від 17 лютого 2016 року № 6-1965 цс 15.

Відповідно до ч.1 ст.310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав,визначених ст.205 ЦПК України.

Таким чином, зазначена справа в частині позовних вимог банку до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому ухвалене в справі судове рішення в частині позову до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 підлягає скасуванню із закриттям провадження в цій частині позовних вимог.

Також відповідно до вимог частини другої статті 206 ЦПК України суд повідомляє банк, що розгляд його позовних вимог до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості віднесено до юрисдикції господарських судів.

Керуючись п.1 ч. 1 ст.205, п.1 і п.4 ч.1 ст.307, ст.308, ч.1 ст.310, п.1 і п.3 ч.1 ст.314, ст.315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Скасувати рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 28 січня 2016 року в частині позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та закрити провадження у цивільній справі в цій частині позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: С.А.Кіселик

М.М.Суржик