Провадження № 2/639/574/16
РІШЕННЯ

(Заочне)

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2016 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Труханович В.В.,

за участю секретаря Антохіної О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

07 грудня 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 135 561,91 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн., та судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 23.04.2014 року ОСОБА_1 було передано у борг ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 80 000 грн., що підтверджується розпискою, на строк до 30.12.2014 року.

Позивач вказує, що відповідач не виконав свого обовязку щодо повернення грошових коштів в обумовлений строк, у зв'язку з чим сума позики підлягає стягненню за рішенням суду.

Також позивач зазначає, що з відповідача підлягає стягненню сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення а також три відсотки від простроченої суми, та відсотки за користування грошовими коштами, встановлені у розмірі облікової ставки НБУ, що у сумі становить 135 561,91 грн.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок порушення відповідачем зобовязань з повернення позики йому завдано моральних страждань, які він оцінює у розмірі 10 000 грн.

Позивач також був змушений звернутися до адвоката за правовою допомогою, за що сплатив 3 000 грн.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_1 і був змушений звернутися до суду з даним позовом.

Представник позивачаадвокат ОСОБА_3, яка діє на підставі договору від 07.07.2015 року, в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд задовольнити позовні вимоги, та не заперечувала проти ухвалення заочного рішення.

Відповідач по справі в судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причина неявки суду не відома. Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. У звязку з цим, суд, згідно вимогам ч. 4 ст. 169 та ст.ст. 224-225 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, проти чого не заперечувала і представник позивача.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що 23 квітня 2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 80 000 грн., які зобовязався повернути в строк до 30.12.2014 року.

Зазначені обставини підтверджуються розпискою, складеною 23.04.2014 року в присутності свідка ОСОБА_4. (а.с. 43)

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13)

Відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 липня 2014 р. у справі №6-79цс14)

Позивач вказує, що ОСОБА_2 зобовязання з повернення коштів у строк обумовлений договором позики не виконав.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

22 березня 2016 року представником позивача суду було надано оригінал розписки ОСОБА_2 від 23.04.2014.

Наявність оригіналу розписки в кредитора свідчить про існування невиконаного зобовязання. (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі № 6-24ц12).

Таким чином, судом було встановлено, що відповідач ОСОБА_2 порушив умови договору позики щодо своєчасного повернення суми отриманої позики, у зв'язку з чим суд вважає необхідним стягнути з відповідача суму боргу, яка була ним отримана від позивача за розпискою.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача відсотки за користування грошовими коштами, встановлені у розмірі облікової ставки НБУ, та суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення а також три відсотки від простроченої суми.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У ч. 1 ст. 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений зазначеним Кодексом, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Таким чином, оскільки договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні ч. 2 ст. 1048 ЦК України, позичальник зобовязаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у разі, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 2 липня 2014 р. у справі №6-36цс14).

В даному випадку період позивачем визначено період за яких розраховуються відсотки з 31.12.2014 року по 12.07.2015 року, з яким суд погоджується.

За період з 31.12.2014 року по 05.02.2015 року облікова ставка НБУ становила 14,0%, що у подвійному розмірі становить 28,0%, кількість днів прострочення 37, розмір відсотків за даний період становить: 80 000*28/100/365*37 = 2 270,68 грн.; за період з 06.02.2015 року по 03.03.2015 року облікова ставка НБУ становила 19,5%, що у подвійному розмірі становить 39,0%, кількість днів прострочення 26, розмір відсотків за даний період становить: 80 000*39/100/365*26 = 2 222,47 грн.; за період з 04.03.2015 року по 12.07.2015 року облікова ставка НБУ становила 30,0%, що у подвійному розмірі становить 60,0%, кількість днів прострочення 131, розмір відсотків за даний період становить: 80 000*60/100/365*131 = 17 227,40 грн.

Загальний розмір відсотків становить: 2 270,68+2 222,47+17 227,40 = 21 720,55 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Розрахунок індексу інфляції проводиться за формулою: s*(i/100) s = ІІ: де s - сума заборгованості, i - індекс інфляції, 100 - 100%.

За період з 31.12.2014 року по 12.07.2015 року індекс інфляції становив: грудень 2014 103,0; січень 2015 - 103,1; лютий 2015 - 105,3; березень 2015 - 110,8; квітень 2015 - 114,0; травень 2015 - 102,2; червень 2015 - 100,4; липень 2015 - 99,0.

Остаточний індекс інфляції за період з 31.12.2014 року по 12.07.2015 року становить 140,707%.

Таким чином інфляційні витрати становлять: 80 000*(104,707/100)-80 000 = 32 565,74 грн.

Три відсотки річних за період з 31.12.2014 року по 12.07.2015 року становить: 80000 грн. *3/100/365*194 днів = 1 275,62 грн.

Стаття 610 ЦК України встановлює, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Виходячи з викладеного суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох відсотків річних, та відсотків за користування коштами підлягають задоволенню.

Вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування моральної шкоди суд вважає необґрунтованими, та такими що не підлягають задоволенню, у зв'язку з чим зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно п.1 ч.2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р. відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Але, в порушення зазначених вимог закону, позивачем не було доведено факту заподіяння йому моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Крім того, судом також не було встановлено факту протиправності дій відповідача, у зв'язку з чим підстави для відшкодування моральної шкоди відсутні.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.

Стосовно стягнення витрат на правову допомогусуд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу.

07 липня 2015 року між адвокатом ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання послуг, відповідно до умов якого адвокат здійснює на платній основі надання адвокатських послуг клієнту в порядку та на умовах, визначених Договором. (а.с. 44)

Відповідно до Розрахунку витрат на правову допомогу, загальна вартість наданих послуг становить 3 000 грн., та була сплачена ОСОБА_1 на користь адвоката ОСОБА_3 до початку виконання доручення за Договором. (а.с. 45)

При цьому, всі розрахунки вартості наданих послуг проведені з дотриманням та в межах, визначених ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

За таких обставин, у зв'язку із задоволенням позовних вимог ОСОБА_1, з ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн.

Підсумовуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 15, 57-60, 61, 79-88, 208, 209, 212-215, 224-226 ЦПК, ст.ст. 10, 11, 23, 530, 536, 610, 611, 625, 631, 1046, 1047, 1048, 1049, 1167 ЦК України, 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», п. 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.01.1995 р., суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 23.04.2014 року у сумі 135 561,91 грн. (сто тридцять пять тисяч пятсот шістдесят одна гривня 91 копійка), з яких: сума боргу 80 000,00 грн.; проценти за користування коштами 21 720,55 грн.; інфляційні витрати 32 565,74 грн.; три відсотки річних 1 275,62 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. (три тисячі гривень).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 385,62 грн. (одна тисяча триста вісімдесят пять гривень 62 копійки)

У задоволенні іншої частини позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача поданою протягом десяти дня з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити рішення в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович