АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2078/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 48 Костенко А. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівПодороги В. М., Демченка В. А.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

з участю ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представників ОСОБА_8, ОСОБА_9,ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 01.08.2011 року звернулася до відповідача ОСОБА_7 з позовом про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

На підставу своїх вимог спирається на те, що 11 лютого 2006 року позивачка уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_7, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Жашківського районного управління юстиції, хоча фактично проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 вересня 2004 року. Шлюбні стосунки позивачки та відповідача були припинені у відділі РАЦС Жашківського районного управління юстиції Черкаської області 12 квітня 2011 року. З часу припинення шлюбних відносин, між позивачкою та відповідачем не вирішено питання розподілу майна, яке набуте за час шлюбу.

Так, за час перебування з відповідачем в шлюбі ними було придбано за кошти сім'ї наступне майно: на підставі договору купівлі-продажу будинку від 25 вересня 2008 року укладеного між відповідачем та ОСОБА_11, позивачкою та відповідачем було придбано у власність домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 і яке займає земельну ділянку площею 1 430 кв.м.

27 вересня 2008 року на ім'я відповідача був придбаний та зареєстрований в органах ДАІ автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску, ДНЗ НОМЕР_1, 14 березня 2009 року на ім'я відповідача був придбаний та зареєстрований в органах ДАІ автомобільний причіп марки КАМА 500, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2.

В процесі розгляду цивільної справи експертом Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз було здійснено судово-будівельну експертизу, якою надано висновок № 316/1841 /1842-БТ від 26 вересня 2012 року.

Згідно висновку вищевказаної судової експертизи, дійсна вартість домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 на час проведення експертизи становить 162 929 грн.

14 березня 2012 року приватним підприємцем ОСОБА_12, на підставі заяви, поданої відповідачем ОСОБА_7, було надано звіт № 5 про оцінку транспортного засобу.

Згідно вищевказаного звіту, ринкова вартість автомобіля марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 належного відповідачу становить 21 625 грн.

Ринкова вартість автомобільного причепа марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2 становить 4 000 грн., що і змусило позивачку звернутись з відповідним позовом до суду.

Позивач ОСОБА_6 просила суд провести поділ спільного майна подружжя, виділивши відповідачу ОСОБА_7 автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2, стягнувши з нього на її користь 1/2 частину вартості цього майна, а саме 21 200грн. Та провести розподіл житлового будинку та надвірних споруд в рівних частинах згідно висновку експерта /т.1 а.с.3/.

Уточнивши позовні вимоги в заяві від 13.11.2012р. /т.1 а.с.170-173/, ОСОБА_6 просила суд:

1. Визнати за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини спільного майна.

2. Визнати за Позивачем право власності на автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2.

3. Виділити ОСОБА_6 62/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 у вигляді грошової компенсації у розмірі 102 221 грн., спірний будинок передати ОСОБА_7 у власність.

4. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 102 221 грн. та судові витрати.

Заявою від 04.04.2013 року позивач ОСОБА_6 змінила позовні вимоги /т.2 а.с.2-4/ та просила суд:

1. Поділити майно набуте за час шлюбу з відповідачем шляхом: визнання за нею права власності на т.з. автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2.

2. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 1 430 кв.м., на якій знаходиться домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ? частину її частину.

3. Розділити в натурі земельну ділянку на якій знаходиться домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

4. Стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію ? вартості домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 81 464,5 грн.

5. Стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію ? частини вартості автомобіля та причепа в сумі 12 812 грн.

Заявою від 06.02.2014р. ОСОБА_6 змінила позовні вимоги позовної заяви від 04.04.2013р. /т.2 а.с.127-129/ та просила суд:

Стягнути з ОСОБА_7 на її користь грошову компенсацію половини вартості домоволодіння, половину вартості земельної ділянки площею 1 430 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_7 на її користь грошову компенсацію половини вартості автомобіля марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіпа марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2, а також половину вартості майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з відповідача судові витрати.

Заявою від 13.02.2014р. ОСОБА_6 змінила позовні вимоги до ОСОБА_7 /т.2 а.с.148-150/ та просила суд:

Поділити майно, набуте за час шлюбу з відповідачем шляхом:

1. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 81 464,5грн.

2. Стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію ? частини вартості домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 81 464,5 грн.

3. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та залишити у власності відповідача автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2, стягнувши на її користь грошову компенсацію ? частини їх вартості - 12 812,5грн.

4. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 1430 кв.м. на якій знаходиться домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на ? її частину.

5. Стягнути з відповідача ? частину вартості земельної ділянки площею 1430 кв.м. на якій знаходиться домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Заявою від 24.05.2011 року ОСОБА_6 збільшила розмір позовних вимог /т.3 а.с.112/ та просила суд:

Стягнути з ОСОБА_7 на її користь 172 180,34 грн.

Доповнивши та змінивши позовні вимоги заявою від 03.07.2016р. позивач ОСОБА_6 просила: стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію ? частини вартості причепа в сумі 2 000 грн.

Стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 14 180 грн. /т.3 а.с.154/.

ОСОБА_7 15.08.2011 року звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до відповідачки про поділ майна спільної сумісної власності подружжя /т.1 а.с.28-31/.

Зазначивши, що з 11 лютого 2006 року позивач за зустрічним позовом, дійсно, перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6

Шлюбні відносини припинилися у квітні 2011 року. За час сумісного проживання за власні кошти сторони придбали автомобіль та будинок. Також за час їх сумісного проживання придбали і інше майно та використали спільні кошти на капітальний ремонт житлового будинку, що є особистою власністю відповідачки ОСОБА_6

За спільні кошти в період шлюбу вони придбали:

1. котел настінний вартістю 5800 грн.

2. Холодильник "Самсунг" вартістю 3800 грн.

3. Пральну машину автомат "Індезіт" вартістю 2000 грн.

4. Телевізор "LG" вартістю 1700 грн.

5. Газову плиту з газовою духовкою " Hansa " вартістю 3500 грн.

6. Ванну вартістю 480 грн.

7. Раковину у ванну вартістю 180 грн.

8. Унітаз вартістю 380 грн.

9. Лічильник води 75 грн.

10. Котел вартістю 2880 грн.

11. Насос до котла вартістю 340 грн.

12. П'ять змішувачів вартістю 1230 грн.

Всього вони придбали майна на суму 22 365 грн.

Крім придбання вищевказаного речей купували будівельні матеріали для здійснення ремонту в будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_6 на праві приватної власності. Будівельні матеріали купували в магазинах по продажу будівельних матеріалів, на що у позивача за зустрічним позовом знаходяться видаткові накладні на загальну суму 31 321 грн. 65 коп.

Під час сумісного проживання в будинку ОСОБА_6 за спільні кошти здійснили слідуючі ремонтні роботи:

1. ремонт кухні - витратили приблизно 3000 грн.

2. реставрація газового димоходу (утеплення, заміна труб з ковпаками) витратили 1000 грн.

3. ремонт балкона (заміна залізних конструкцій, штукатурка сумішшю "Церезит") витратили 500 грн.

4. оштукатурили 150 квадратних метрів будинку - витратили 4000 грн.

5. утеплили будинок, використовуючи метало профіль СД-60 з послідуючим використанням утеплювача "УРСА" - витратили 7000 грн.

6. поверх утеплення будинку облицювали його "вагонкою" - витратили 9000 грн.

7. облицювали будинковий фундамент плиткою - витратили 3000 грн.

8. замінили на 1 поверсі дерев'яні вікна на метало пластикові - витратили 2000 грн.

9. у підвалі замінили дерев'яне вікно на метало пластикове - 600 грн.

10. утеплили стелю на першому поверсі - панельне перекриття утеплювали пінопластом 60 квадратних метрів - 3300 грн.

11. поміняли електропровід в гаражі та підвалі - 600 грн.

12. у підвалі здійснили капітальний ремонт - 60 кв. м оштукатурили євро сумішшю, 30 квадр. метрів обклали плиткою - затрати склали 10 000 грн.

13. замінили газовий котел, поміняли умивальники, замінили крани для підводу а грати склали більше 7000 грн.

14. придбали та встановили нові світильники, розетки - 400 грн.

15. утеплили гаражні двері - 300 грн.

16. здійснили капітальний ремонт кабінету ОСОБА_6 - оштукатурили євро сумішшю, особисто виготовив підвісну стелю - витрати склали 8000 грн.

17. те ж саме було здійснено і в коридорі будинку - витрати 6000 грн.

18. в великій кімнаті поміняли підлогу на ламіновану - витрати 4000 грн.

19 в будинку замінили електропроводку - витратили 3000 грн.

20. здійснили євроремонт вхідного коридору - витрати - 3000 грн.

21. у становили на вікнах жалюзі - 700 грн.

22. придбали новий диван - 3500 грн.

23. тумбочка під телевізор - 500 грн.

24. комп'ютерний стіл - 400 грн.

25. письмовий стіл - 600 грн.

26. диван за 2000 грн.

27. витяжка для кухні - 400 грн.

28. шкаф купе - 2000 грн.

29. тумбочка - 500 грн.

30. вентилятор - 300 грн.

31. перенесли каналізаційну яму - поміняли труби, трактором вирили вигрібну яму витратили 2000 грн.

32. здійснили перенос нового заїзду до гаража - встановили бордюри, в'їздні ворота витратили 5000 грн.

33. встановили літній душ - 600 грн.

З4. змурували сарай - 3000 грн.

35. встановили нові ворота - 4200 грн.

36. встановили супутникове телебачення - 1200 грн.

Всі витрати склали 102 600 грн.

Позивач вважає, що за спільні кошти під час шлюбу придбали майно на загальну суму 124 965 грн. і доля позивача за зустрічним позовом в нажитому майні складає одну другу частку, тобто 62 482,50 грн., в зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом змушений звертатись до суду з даним позовом.

Доповнивши зустрічний позов заявою від 18 грудня 2013 року /т.2 а.с.68-69/, ОСОБА_7 просив суд:

1. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7-ОСОБА_6 предмети побуту, придбані в період шлюбу та перераховані в акті від 11 січня 2011 року на суму 30 390 грн.

2. Стягнути з ОСОБА_6 компенсацію за вищевказане майно в сумі 15 195 грн. на його користь.

3. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя кошти, витрачені на купівлю будівельних матеріалів для здійснення ремонтних робіт у будинку, що належить ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності, в сумі 102 600 грн.

4. Стягнути з ОСОБА_6 на його користь компенсацію за вищевказане майно в сумі 51 300 грн.

Змінивши зустрічні позовні вимоги заявою від 27 липня 2016 року ОСОБА_7 просив суд /т.3 а.с.159-160/:

- Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 та зареєстрований 07 грудня 2007 року за ОСОБА_6, інв. вартість 123 757 грн.

- Визнати за ним, ОСОБА_7, право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 та зареєстрований на ім'я ОСОБА_6

- Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя кошти, витрачені на придбання рухомого майна в сумі 30 390 грн.

- Стягнути з ОСОБА_6 ? частину вказаних коштів на його користь в сумі 15195грн.

- Всього виділити йому майна на суму 77 073,5 грн.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1/2 суми вартості земельної ділянки загальною площею 1430 кв.м по АДРЕСА_1 в розмірі 50050 грн., 1/2 суми вартості фактично виконаних робіт в будинку по АДРЕСА_1 в розмірі 53236,5 грн., 1/2 вартості матеріалів, виробів конструкцій, що використовувались для проведення будівельних робіт в будинку по АДРЕСА_1 в розмірі 31904 грн., 1/2 вартості автомобіля ВАЗ 21099, д.н.з. НОМЕР_1 в розмірі 10812,5 грн. 1/2 вартості причепу КАМА 500, 2009 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 в розмірі 2000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 вартість проведених еспертиз, а саме 7104 грн. за проведення експертизи № 426/14-23, 2583 грн. за проведення експертизи №427/14-23, 1531,92 грн. за проведення будівельно-технічної експертизи, та 870,92 грн. за послуги БТІ.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму витрат на юридичні послуги в розмірі 14180 грн.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 2145,72 грн. сплаченого державного мита, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна спільної сумісної власності подружжя задоволено частково.

Визнано об'єктом права сумісної власності подружжя кошти, витрачені на придбання рухомого майна в сумі 15898 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 1/2 від суми коштів витрачених на придбання рухомого майна в розмірі 7949 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 17 грн. 63 коп. сплаченого державного мита, витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя без визначення часток житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 та зареєстрований за ОСОБА_6

Стягнути з ОСОБА_6 на його користь ? частину коштів, витрачених на придбання рухомого майна, перерахованих в акті від 11 січня 2011 року, що складає 15 195 грн.

Стягнути з ОСОБА_6 на свою користь сплачені судові витрати в сумі 1450 грн. та 1595 грн. Всього стягнути 3045 грн.

Залишити в користуванні ОСОБА_7 житловий будинок, що придбаний ним в шлюбі з ОСОБА_6, стягнувши з нього на її користь ? частину вартості будинку 25 015 грн.

Залишити в користуванні ОСОБА_7 автомобіль та причіп, стягнувши на користь ОСОБА_6 ? частину вартості автомобіля та причепа - 12 812,50 грн.

Стягнути з нього ? частину вартості земельної ділянки розміром 0,1430, яка знаходиться в АДРЕСА_1, вартість якої складає 69 420,64 грн. - 34 710,32 грн.

Судові витрати (вартість проведення експертиз, витрати на юридичні послуги, витрати на сплату державного мита, витрати на інформаційно-технічне забезпечення) понесені ОСОБА_6 в сумі 28 415,56 грн. віднести на обох, стягнувши з нього ? частину вказаних витрат - 14 207,78 грн., так як він є членом малозабезпеченої сім'ї, на утриманні має малолітнього сина, непрацюючу дружину і малу заробітну плату.

Уточнивши вимоги апеляційної скарги /т.3 а.с. 203/, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення:

- Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 ? частину вартості житлового будинку по АДРЕСА_1 в розмірі 25 025 грн., ? вартості земельної ділянки по АДРЕСА_1 в розмірі 34710,32грн., ? вартості автомобіля ВАЗ 2099 в розмірі 10812,5грн. та ? вартості причепу КАМА в розмірі 2000грн., судові витрати стягнути в розмірі 14207,78 грн.

- В іншій частині позовних вимог відмовити повністю.

- Позовні вимоги по зустрічному позову задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Ст. 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення, що переглядається повністю не відповідає визначеним критеріям та вимогам.

Згідно положень ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

З матеріалів справи вбачається, що до суду з цивільним позовом звернулася ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та з зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна спільної сумісної власності.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Згідно з ч.2 ст.31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову.

Звернувшись з позовом до ОСОБА_7 позивач ОСОБА_6, скористалася своїм правом, що передбачене ч.2 ст.31 ЦПК України, та протягом часу розгляду справи неодноразово змінювала і збільшувала позовні вимоги.

Зокрема позивач ОСОБА_6 просила суд провести поділ спільного майна подружжя, виділивши відповідачу ОСОБА_7 автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2, стягнувши з нього на її користь ? частину вартості цього майна, а саме 21200грн. Та провести розподіл житлового будинку та надвірних споруд в рівних частинах згідно висновку експерта /т.1 а.с.3/.

Уточнивши позовні вимоги в заяві від 13.11.2012р. /т.1 а.с.170-173/, ОСОБА_6 просила суд :

1. Визнати за ОСОБА_6 право власності на 2/3 частини спільного майна .

2. Визнати за Позивачем право власності на . автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2.

3. Виділити ОСОБА_6 62/100 частини домоволодіння по АДРЕСА_1 у вигляді грошової компенсації у розмірі 102 221грн., спірний будинок передати ОСОБА_7 у власність.

4. Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 102 221 грн. та судові витрати.

Заявою від 04.04.2013 року позивач ОСОБА_6 змінила позовні вимоги /т.2 а.с.2-4/ та просила суд:

1. Поділити майно набуте за час шлюбу з відповідачем шляхом: визнання за нею права власності на т.з. . автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2.

2. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 1430 кв.м., на якій знаходиться домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на ? частину її частину.

3. Розділити в натурі земельну ділянку на якій знаходиться домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

4. Стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію ? вартості домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 81 464,5 грн.

5. Стягнути з неї на користь відповідача грошову компенсацію ? частини вартості автомобіля та причепа в сумі 12 812 грн.

Заявою від 06.02.2014р. ОСОБА_6 змінила позовні вимоги позовної заяви від 04.04.2013р. /т.2 а.с.127-129/ та просила суд:

Стягнути з ОСОБА_7 на її користь грошову компенсацію половини вартості домоволодіння, половину вартості земельної ділянки площею 1430 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_7 на її користь грошову компенсацію половини вартості автомобіля марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіпа марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2, а також половину вартості майна. Яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з відповідача судові витрати.

Заявою від 13.02.2014р. ОСОБА_6 змінила позовні вимоги до ОСОБА_7 /т.2 а.с.148-150/ та просила суд:

Поділити майно, набуте за час шлюбу з відповідачем шляхом:

1. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в сумі 81464,5грн.

2. Стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію ? частини вартості домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 81 464,5 грн.

3. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та залишити у власності відповідача автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2, стягнувши на її користь грошову компенсацію ? частини їх вартості - 12812,5грн.

4. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя земельну ділянку площею 1430кв.м. на якій знаходиться домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на ? її частину.

5. Стягнути з відповідача ? частину вартості земельної ділянки площею 1430 кв.м. на якій знаходиться домоволодіння за адресою АДРЕСА_1.

Заявою від 24.05.2011 року ОСОБА_6 збільшила розмір позовних вимог /т.3 а.с.112/ та просила суд:

Стягнути з ОСОБА_7 на її користь 172 180,34 грн.

Доповнивши та змінивши позовні вимоги заявою від 03.07.2016р. позивач ОСОБА_6 просила: стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію ? частини вартості причепа в сумі 2000грн.

Стягнути з відповідача на її користь судові витрати в сумі 14 180 грн. /т.3 а.с.154/.

Ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

А відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Якщо шлюбним договором змінено передбачений законом режим спільної сумісної власності, то при розгляді спору про поділ майна подружжя суду необхідно виходити з умов такого договору. При цьому слід мати на увазі, що в силу ч. 4 ст. 93, ч. 1 ст. 103 СК положення шлюбного договору, що ставлять одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище, порушують його права та інтереси, на вимогу такої сторони за рішенням суду можуть бути визнані недійсними з підстав, установлених ЦК.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Розглянувши вимоги ОСОБА_6 в їх остаточному варіанті, суд встановив, і це визнається відповідачем ОСОБА_7 та не підлягає доказуванню відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, що за час спільного проживання в шлюбі сторін по справі ними було придбано домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 1430кв.м. на якій знаходиться вказане домоволодіння, автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 і причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2.

У ході розгляду справи судом першої інстанції було призначено низку експертиз для вирішення питань щодо вартості спільного майна та вартості робіт і матеріалів, які були використані та виконані для його поліпшення.

З досліджених колегією суддів матеріалів справи, що були предметом розгляду суду першої інстанції, а також додатково досліджених за клопотанням сторін матеріалів інвентарної справи на будинковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що зазначений вище будинок з надвірними спорудами був придбаний на ім'я ОСОБА_7 за довговором купівлі-продажу від 25.09.2008 року /т.1 а.с.25/ за 30 000 грн.

Відповідно до рішення №18 Жашківської міської ради депутатів трудящих, яке міститься в матеріалах інвентарної справи, даний будинок був зданий в експлуатацію у 1958 році /т.4 а.с.12/. З оцінювального акту про будинок від 08.08.2008 року, який міститься там само, вбачається, що на час придбання даного будинку з господарськими спорудами процент зносу будинку становив 52%, процент зносу веранди будинку 50%, а господарських споруд 50-60% /т.4 а.с.40-46/.

Згідно висновку проведеної за ухвалою суду будівельно-технічної експертизи №316/1841/1842-БТ від 26 вересня 2012 року було встановлено, що на час проведення даної експертизи дійсна вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 складає 162 929 грн. Цим же висновком експерт встановив, що вирішити питання про реальний його розподіл неможливо у зв'язку з проведеними роботами з реконструкції і зміною його площі /т.1 а.с.111-119/.

При цьому наданий відповідачем ОСОБА_7, на спростування доводів ОСОБА_6 щодо дійсної вартості даного будинку в цілому, звіт про проведення незалежної оцінки вартості домоволодіння №11616/11 від 06.04.2011р., складений оцінювачем ОСОБА_12 /т.1 а.с.122-141/ згідно якого вартість домоволодіння яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 500 49 грн., - не є належним доказом, оскільки визначена вартість не відповідає реальній по тій причині, що відповідно до ч. 2 ст. 1 Постанови КМУ від 21 серпня 2014 року № 358 «Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства» строк для звіту про оцінку майна становить не більш як шість місяців з дати оцінки, яка зазначається в такому звіті.

З матеріалів інвентарної справи на будиноковолодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 також вбачається, що після придбання на ім'я ОСОБА_7 зазначеного будинку в ньому було проведено низку будівельних робіт: «стара веранда «а» знесена, самочинно збудовано прибудову «а1»(3,0Х6,43) та проведено перепланування у житловому будинку зі зменшенням житлової площі на 4,1м2»./т. 4 а.с. 81/.

Після проведення ремонтних робіт згідно характеристики житлового будинку господарських будівель та споруд, що був виконаний КП ЧОБТІ в ході розгляду справи судом, було встановлено, що коефіцієнт зносу будинку дорівнює нулю /т. 4 а.с.98/.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення комплексної оціночно-земельної та будівельно-технічної експертизи №64/15-23/131/16 від 29.02.2016 року судом встановлено, що вартість фактично виконаних будівельних робіт в будинку по АДРЕСА_1 станом на лютий 2016 року складає 106473грн., а вартість будівельних матеріалів і конструкцій, що використовувалися для проведення будівельних робіт у даному будинку станом на лютий 2016 року складає 63 808 грн. /т.3 а.с.64-83/, а всього 170 281 грн.

Ухвалюючи рішення в частині поділу будинку з надвірними спорудами який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, суд врахував, що ОСОБА_7 не заперечував проти виплати на користь ОСОБА_6 компенсації за її частку у будинку, а також врахував вказані вище обставини і зокрема, що реальний поділ будинку є неможливим. Та, виходячи зі змінених позовних вимог ОСОБА_6, правомірно стягнув з відповідача ОСОБА_7 ? частину суми вартості робіт з поліпшення і ремонту спірного будинковолодіння, одночасно відмовивши у вимогах ОСОБА_6 про визнання будинку спільною власністю сторін, залишивши за ОСОБА_7 право власності на весь будинок. Що відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, висловлених у постанові від 30.03.2016 р. у справі № 6-2811цс15.

Доводи ОСОБА_7 цих висновків не спростовують, в тому числі і в частині розміру стягнення з нього компенсації на користь ОСОБА_6, оскільки зазначена ним сума компенсації 25025грн. не підтверджена належними і допустимими доказами та не відповідає дійсній вартості будинку й обставинам справи.

Зазначеним вище висновком експерта за результатами проведення комплексної оціночно-земельної та будівельно-технічної експертизи №64/15-23/131/16 від 29.02.2016 року також було визначено ринкову вартість земельної ділянки загальною площею 1430 кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що станом на дату складання висновку становила 100100 грн. /т.3 а.с.64-83/.

Спростовуючи вказаний розмір вартості земельної ділянки ОСОБА_7 посилається на її вартість, що визначена витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /т. 3 а.с.194-195/, яким її вартість визначена в сумі 69 420,64 грн.

Оскільки відповідно до п.1.3 Порядку нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів дана оцінка, затвердженого Наказом Держкомзему України, Мінагрополітики України, Мінбудархітектури України, Української академії аграрних наук 27.01.2006 N 18/15/21/11, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 5 квітня 2006 р. за N 388/12262, нормативна грошова оцінка земель використовується для визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель. Тобто не є ринковою реальною вартістю спірної земельної ділянки.

Тому суд першої інстанції правомірно прийняв як доказ на підтвердження вартості спірної земельної ділянки вказану експертизу та відхилив доводи відповідача ОСОБА_7 щодо спростування доводів позивача в цій частині. Та, враховуючи наявність згоди ОСОБА_7 на виплату ? частини вартості земельної ділянки на користь ОСОБА_6, виходячи з визначеної експертом вартості земельної ділянки загальною площею 1430кв.м. яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в сумі 100100грн. стягнув з ОСОБА_7 50050 грн. І цих висновків суду першої інстанції ОСОБА_7 під час апеляційного розгляду не спростував належними і допустимими доказами.

Враховуючи, що автомобіль марки ВАЗ - 21099, 1999 року випуску ДНЗ НОМЕР_1 та причіп марки КАМА 50, 2009 року випуску ДНЗ НОМЕР_2 є неподільними речами, які зареєстровані на ім'я ОСОБА_7 і перебувають в його користуванні, зважаючи на наявність згоди останнього на виплату компенсації ? частини їх вартості на користь ОСОБА_6, суд також правомірно стягнув з відповідача ОСОБА_7 10812,5грн. ? частини вартості автомобіля та 2000грн. ? частини вартості причепа, виходячи з проведено експертної оцінки цього майна, яку не оспорює ОСОБА_7

За таких обставин судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду в зазначеній вище частині є законним, обґрунтованим, постановленим на зібраних по справі доказах, які надали суду сторони, відповідає вимогам матеріального і процесуального законодавства, а доводи апеляційної скарги не є суттєвими, були предметом судового розгляду, суд дав їм належну оцінку і вони не дають підстав для його скасування чи зміни.

Також правомірним є рішення і в частині розгляду судом першої інстанції зустрічної позовної заяви ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна спільної сумісної власності.

Звернувшись з зустрічним позовом до ОСОБА_6, позивач ОСОБА_7 скористалася своїм правом, що передбачене ч.2 ст.31 ЦПК України, та протягом часу розгляду справи неодноразово змінював і збільшувала позовні вимоги.

Заявою від 18 грудня 2013 року /т.2 а.с.68-69/, ОСОБА_7 просив суд:

5. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_7-ОСОБА_6 предмети побуту, придбані в період шлюбу та перераховані в акті від 11 січня 2011 року на суму 30390грн.

6. Стягнути з ОСОБА_6 компенсацію за вищевказане майно в сумі 15195грн. на його користь.

7. Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя кошти, витрачені на купівлю будівельних матеріалів для здійснення ремонтних робіт у будинку, що належить ОСОБА_6 на праві особистої приватної власності, в сумі 102600грн.

8. Стягнути з ОСОБА_6 на його користь компенсацію за вищевказане майно в сумі 51300грн.

Змінивши зустрічні позовні вимоги заявою від 27 липня 2016 року ОСОБА_7 просив суд /т.3 а.с.159-160/:

- Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 та зареєстрований 07 грудня 2007 року за ОСОБА_6, інв. вартість 123 757грн.

- Визнати за ним, ОСОБА_7, право власності на ? частину житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 та зареєстрований на ім'я ОСОБА_6

- Визнати об'єктом права спільної сумісної власності подружжя кошти, витрачені на придбання рухомого майна в сумі 30390 грн.

- Стягнути з ОСОБА_6 ? частину вказаних коштів на його користь в сумі 15195грн.

- Всього виділити йому майна на суму 77073,5грн.

Розглянувши зустрічний позов ОСОБА_7 в межах змінених ним позовних вимог суд задовольнив його частково, визнавши об'єктом права сумісної власності подружжя кошти, витрачені на придбання рухомого майна в сумі 15 898 грн. та стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 1/2 від суми коштів витрачених на придбання рухомого майна в розмірі 7 949 грн. В іншій частині вимог ОСОБА_7 - відмовлено.

Оскаржуючи дане рішення суду першої інстанції зокрема в частині відмови в задоволенні позову щодо визнання об'єктом права спільної сумісної власності подружжя житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 та визнання за ним права власності на ? частину цього житлового будинку, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_7 на доведення своїх вимог посилається на ту обставину, що даний будинок є спільним майном подружжя з тих підстав, що був зареєстрований за ОСОБА_6 07 грудня 2007 року, тобто, коли вони перебували у шлюбі, тому в силу вимог ч.2 ст.331 ЦК України саме з цього моменту остання набула права власності на даний будинок, а оскільки станом на 07 грудня 2007 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6 перебували у шлюбі, то відповідно до ст.60 СК України це є спільним майном подружжя.

Але, як встановив суд першої інстанції та було підтверджено в ході апеляційного розгляду, житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 був закінчений будівництвом ОСОБА_6 у 1993 році, тобто до укладення шлюбу з ОСОБА_7 про що зокрема прямо зазначено в акті державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку садибного типу, дачного та садового будинків від 09 липня 2007 року /т.2 а.с.139/. Також ця обставина доводиться дослідженими колегію суддів матеріалами інвентарної справи на вказаний будинок /т.4 а.с.109-162/, де зокрема в описі конструктивних елементів будинку вказано про наявний коефіцієнт його зносу 15%, що підтверджує тривалу експлуатацію споруди.

У постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15 Верховний Суд України висловив правову позицію, що норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тому, за встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_6, а є особистою приватною власністю останньої. І цих висновків не спростував належними доказами ОСОБА_7 в ході апеляційного розгляду справи.

Також правомірно суд першої інстанції відхилив доводи позивача за зустрічним позовом про визнання будинку з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя з тих підстав, що за час спільного проживання сторін у шлюбі він суттєво збільшився у вартості, оскільки ОСОБА_7 не надав суду належних доказів на доведення цієї обставини.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

А надані позивачем докази на підтвердження проведення ремонтних робіт (квитанції, показання свідків, висновок товарознавчої експертизи) не підтверджують істотність збільшення вартості майна як об'єкту нерухомості, а свідчать про факт виконання робіт необхідних для його належної експлуатації.

Не є підтвердженням істотності збільшення вартості даного будинку і посилання ОСОБА_7 на різницю між будівельною і інвентарною вартістю (144 853 грн. та 123 757 грн. відповідно), оскільки ці показники не свідчать про збільшення вартості майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. А навпаки свідчить про тривалість експлуатації будинку. Оскільки відповідно до п.7.1,7.2 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна , затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 5 вересня 2003 р. N 146 інвентаризаційна вартість об'єкта визначається виходячи з його будівельної вартості. Будівельною вартістю об'єкта є вартість на час його будівництва. Вона визначається виходячи з об'єму будинку, його технічного стану та середньої будівельної вартості подібних будинків (1 м3) в місцевих умовах. А інвентаризаційна вартість будинку визначається шляхом коригування будівельної вартості будинку, зумовленої старінням, зношуваністю, що відбуваються за період експлуатації.

Також обґрунтованим на досліджених судом першої інстанції доказах є рішення й в частині зустрічних позовних вимог щодо визнання об'єктом права спільної сумісної власності, поділу та стягнення компенсації за ? частину рухомого майна, яке було придбано сторонами у шлюбі. В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_7 доказів протиправності рішення в цій частині не наводить та доводів про неправильне визначення судом першої інстанції переліку і вартості цього майна не наводить. Тому розглянувши апеляційну скаргу на рішення щодо рухомого майна в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що підстав для зміни чи скасування рішення в цій частині також не має.

Водночас колегія суддів апеляційного суду Черкаської області не погоджується повністю з вирішенням судом першої інстанції питання про розподіл та стягнення судових витрат при ухваленні рішення, оскільки при цьому суд припустився порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, відповідно до п.47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року N 10, роз'яснено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідно до ч. ч. 1,2 ст. 84 ЦПК України встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 88 ЦПК України визначено правила розподілу судових витрат між сторонами. Зокрема, у частині першій цієї статті передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено в частині вимог майнового характеру щодо стягнення зазначених коштів, то районним судом, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, вірно стягнуто судові витрати із відповідача на користь позивачки по оплаті судового збору, які були нею понесені при зверненні до суду.

Як зазначалось вище, розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно ст. 1 зазначеного Закону, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Разом з тим склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

Так, в матеріалах справи є ордер виданий адвокатом Євич С.П. та договір про надання юридичних послуг від 08 серпня 2011 року (т.1 а. с.19) між ОСОБА_6 та адвокатом Євич С.П. /т.1 а.с.18-19/, також є ордер виданий адвокатом Діхтяренко М.В. на ведення справи ОСОБА_6 /т.1 а.с.243/, та витяг з договору про надання правової допомоги №02/10/14 між ОСОБА_6 та адвокатом ОСОБА_8, ордер і останнього від 04.11.2014р. / т.2 а.с.246, т.3 а.с.8 /, однак у справі відсутній належний розрахунок розміру витрат на правову допомогу, сплачену ОСОБА_6 вказаним адвокатам та доказів про сплату позивачем за первісним позовом коштів за правову допомогу у сумі 14180грн.

Оскільки надані ОСОБА_6 довідка адвоката ОСОБА_8 /т.3 а.с.115/ та витяг з книги обліку доходів про оплату за надання юридичних послуг адвоката Євича С.П. та акт звірки виконаних робіт між адвокатом Діхтяренко М.В. і ОСОБА_6 /т.3 а.с.155-156/ не є належними доказами, що підтверджують понесення витрат на вказану суму та дають підставу для їх стягнення з відповідача.

Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

В той же час, вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачки 14 180грн. витрат на правову допомогу, суд, у порушення ст. ст. 212, 214 ЦПК України, рішення в цій частині не обґрунтував, залишив поза увагою відсутність належних доказів для стягнення вказаної суми, не звернув уваги на граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних із правовою допомогою, передбачені ст. 84 ЦПК України, та не врахував, що ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

Відомості про те, що особи, які представляли інтереси позивачки у суді на підставі угоди (ордеру), були допущені до участі в розгляді справи ухвалою суду як особи, які надають правову допомогу, - відсутні.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав стягувати з відповідача на користь позивачки 14 180 грн. витрат на правову допомогу.

А тому, з врахуванням встановлених обставин, матеріалів справи, доводів сторін та апеляційної скарги, положень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 в сумі 14180 грн.належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у стягненні витрат на правову допомогу.

У іншій частині рішення належить залишити без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції та не впливають на законність ухваленого рішення, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 88, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року - задовольнити частково.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна спільної сумісної власності - змінити.

В частині стягнення витрат на правову допомогу з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 в сумі 14180 грн. - рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у стягненні витрат на правову допомогу.

В іншій частині рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 28 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про поділ майна спільної сумісної власності - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :