Справа № 459/4857/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/1216/16 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2016 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Мікуш Ю.Р.,

суддів - Ніткевича А.В., Федоришина А.В.

секретар Бохонко Е.Р.,

З участю: представника відповідача Тодорович О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Червонограді на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Червонограді Львівської області про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання ,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 09 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у м.Червонограді Львівської області на користь ОСОБА_3 12000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило ВВДФССНВВ та ПЗ України в м.Червонограді в особі начальника Р.Сташкевич.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що відділення виконавчої дирекції Феонду в м.Червонограді є неналежним відповідачем у справі, оскільки з 01.01.2015 року набрав чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов»язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці», яким ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» викладено в новій редакції, де частиною 8 ст.36 передбачено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України, а відтак відшкодування моральної шкоди незалежно від часу настання страхового випадку з 01.01.2015 року не є обов»язком ВВДФССНВВ. Зазначає, що враховуючи ст.1167 ЦК України, ст.237-1 КЗпП України та роз»яснення надані у п.13 Постанови Пленуму ВСУ №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» право позивача на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки потерпілому надано право на відшкодування моральної шкоди від роботодавця на підставі вищенаведених норм закону. Стверджує, що судом невірно застосовано норми матеріального права, а саме пов»язано ст.21 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне осціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» з датою подання позову до суду, хоча на момент ухвалення рішення діяла ч.8 ст.36 ЗУ «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування». Просить рішення суду скасувати та в задоволенні позову відмовити.

Позивач по справі ОСОБА_3 в судове засідання не з»явився, однак надіслав суду клопотання про слухання справи у його відсутності. Просить відхилити апеляційну скаргу, рішення Червоноградського міського суду залишити без змін.

Заслухавши думку представника відповідача Тодорович О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що позивач по справі ОСОБА_3 впродовж 1979-2011 років працював підземним гірничим робітником на шахті ім.ХХУ з»їзду КПРС комбінату Західно-Українського виробничого об»єднання по видобутку вугілля Укрзахідвугілля» (ДВАТ «Шахта Відродження).

Згідно з актом розслідування професійного захворювання форми П-4 від 22 березня 2002 року було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання ОСОБА_3 та зроблено висновок про шкідливі умови праці, які в основному пов»язані із контактом із шахтним пилом, значними фізичними навантаженнями та знаходженням тіла робітника у вимушеному положенні.

Висновком Львівської обласної МСЕК від 08 травня 2002 року позивачу вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 40% втрати працездатності по професійному захворюванню. Внаслідок чергових переоглядів висновком міжрайонної спеціалізованої профпатологічної МСЕК від 18 січня 2007 року ОСОБА_3 було встановлено ІІІ групу інвалідності та 60% втрати професійної працездатності (25% хронічний бронхіт, 35 % хронічна попереково-крижова радикулопатія) безтерміново.

Через наявне вищеназване захворювання позивач ОСОБА_3 неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується наявними у справі виписками з історії хвороби.

Задовольняючи частково позовні вимоги позивача, суд виходив з того, що останній як на правову підставу відшкодування з відповідачів моральної шкоди, спричиненої ушкодженям здоров»я у розмірі 60 000 грн. посилається на ст.21 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», згідно з яким на момент заподіяння шкоди гарантується таке право.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на те, що з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов»язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» відтак згідно із ч.8 ст. 36 цього Закону відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. В силу вище названих законодавчих норм обов»язок по відшкодуванню моральної шкоди законодавець покладає на особу, яка її завдала , тобто на роботодавця, колегія суддів не приймає до уваги враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 338 ч.4 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Вирішуючи спір та задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався висновками Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зазначених в ухвалі від 21 жовтня 2015 року ( а.с.155-156) та які є обов»язковими для суду першої та апеляційної інстанції.

Зокрема, суд прийшов до вірного висновку про те, що спори про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров»я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, повинні вирішуватися згідно законодавства, яке було чиним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 квітня 2012 року у справі 6-26цс 12.

Крім того, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотньої дії в часі, що закріплено у частині 1 статті 58 Конституції України.

При вирішенні спору судом взято до уваги, що право на звернення з позовом до суду у ОСОБА_3 виникло у 2002 році. З позовом ОСОБА_3 звернувся у листопаді 2014 року, а зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов»язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» набрали чинності 01 січня 2015 року.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд належно керувався вимогами ч.3 ст.23 ЦК України, постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди та прийшов до вірного висновку про часткове задоволення позову. Судом підставно взято до уваги, що втративши частково працездатність на виробництві, позивач не здатний в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, обмежений у своїй життєдіяльності, періодично повинен проходити лікування тощо.

Відповідно до статті 308 ЦПК України Апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливее рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Червонограді в і д х и л и т и .

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 09 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сил из моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

А.В.Федоришин