РІШЕННЯ

іменем України

"20" липня 2016 р. 145/1177/15-ц

2/145/42/2016

Тиврівський районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Ратушняка І. О.

за участю секретаря Тихої О.Н.,

перекладача ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Тиврів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Тиврівської селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Тиврівської селищної ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області та про визнання недійсним Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій вказує, що 15 жовтня 1985 року помер його батько - ОСОБА_5. На час смерті його батьку на праві власності належав житловий будинок , який знаходиться за адресою: Вінницька область, смт Тиврів, вул. Щорса, 7. На час смерті у вказаному будинку були зареєстровані відповідачка по справі - його мати: ОСОБА_3 та його сестра - ОСОБА_6.

У зв'язку із навчанням у Дрогобицькому УВП «Меблева фабрика «Карпати» у 1984 році він тимчасово вибув із смт Тиврова. Проте, після закінчення навчання повернутися на своє постійне місце проживання він уже не зміг, оскільки його мати не сприймала його своїм сином і усіляко перешкоджала йому у цьому. Після смерті свого батька він намагався через суди поновити свої права як - спадкоємця і особи, що має право на користування житлом, яке належано його батькові.

Врешті-решт 26 січня 1999 року його мати дала згоду на те, щоб він прописався у її будинку, при цьому, вона пояснила, що спадкового майна немає, оскільки будинок належить їй одноособово. Він не знав у який спосіб відбулося переоформлення батькового будинку і як так сталося що будинок не увійшов до спадкової маси.

Не зважаючи на те, що в будинку за адресою: Вінницька область, смт Тиврів, вул. Щорса, 7, який належав його матері , він зареєструвався , проте вселитися туди не зміг, оскільки мати йому у цьому перешкоджала. Вказані обставини змусили його не звернутися до суду із позовом до ОСОБА_7 про вселення в житловий будинок та усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Відповідачка по справі в свою чергу подала зустрічний позов про визнання його таким, що втратив право на житло. До матеріалів справи було долучено правовстановлюючі документи на житловий будинок: Свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 27.05.1975 року, видане на ім'я його батька - ОСОБА_5 та Свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок від 19 листопада 1986 року, видане на ім'я ОСОБА_7.

Його зацікавило, на якій правовій підставі його матері було видано вище зазначене свідоцтво, у зв'язку із чим його адвокат зробила відповідні адвокатські запити. На адвокатський запит було надано копіюРішення виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області від 16.07.1986 року.

Із змісту зазначеного рішення вбачається, що на ОСОБА_8 переведено колгоспний номер з померлого голови двору ОСОБА_5 згідно поданої заяви, як на дружину.

Проте, станом на 16.07.1986 року громадянка ОСОБА_7 не була членом сім'ї померлого ОСОБА_5, оскільки згідно актового запису № 124 Тиврівського районного відділу запису актів громадянського стану від 12 жовтня 1976 року шлюб між громадянами ОСОБА_5 та ОСОБА_9 Іллі нічною - було розірвано.

Крім того, переконаний, що правовстановлюючі документи на право власності на будинок його батька, а саме, Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок, - були підроблені. Так, ні його батько, ні батькові батьки, від яких він успадкував спірний будинок, ніколи не були колгоспниками. Будинковолодіння в смт Тиврів, по вул. Щорса, 7 ніколи не мало статусу «колгоспний двір». Звертає на себе увагу і та обставина, що в Свідоцтві про право особистої власності на житловий будинок від 27 травня 1975 року в графі належності даного будинковолодіння особі в скороченому вигляді над стрічкою зазначено: « членові к-ного двору» і уже нормальним шрифтом: « Проценко Кирило Кирилович». Складається враження, що хтось навмисно після видачі свідоцтва дописав потрібний напис, тим самим, надавши будинковолодінню статус колгоспного двору і створивши вигідні правовідносини для подальшого переоформлення будинковолодіння.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Крім іншого, суду слід звернути увагу на ту обставину, що на час смерті його батька (на час виникнення правовідносин) він перебував на навчанні, більше того, є інвалідом -третьої групи з дитинства (у нього вада слуху), а відтак, навіть якщо і припустити думку, що дане будинковолодіння правомірно було віднесено до суспільної групи - колгоспний двір, то він в силу вимог діючого на той час законодавства, зберігав за собою право на частку у колгоспному дворі,

Зважаючи на те, що відповідачка по справі на час смерті його батька - власника будинковолодіння не перебувала із спадкодавцем у шлюбі, то вона не має права на спадкове майно взагалі і оскільки не була членом сім'ї спадкодавця, то за умови правомірності віднесення вказаного будинковолодіння до категорії колгоспного двору, не має права на частку у колгоспному дворі.

Зважаючи на те, що про Рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області від 16.07.1986 року щодо переведення на відповідачку по справі спірного будинковолодіння (колгоспного погосподарського номера) йому стало відомо лише 24.06.2015 р. -то вважає, що зазначені обставини є підставою для поновлення йому строку оскарження вказаного рішення.

Одночасно, зазначене рішення від 16.07.1986 року стало підставою для прийняття Виконкомом Тиврівської селищної Ради народних депутатів іншого рішення від 19 листопада 1986 року - про видачу ОСОБА_7 Свідоцтва про право особистої власності власності на жилий будинок та видача відповідного Свідоцтва.

Просить поновити йому пропущений процесуальний строк на звернення до суду із позовом про визнання незаконними та скасування Рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області № 99 від 16.07.1986 року, Рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області від 19 листопада 1986 року та визнання недійсним Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 19 листопада 1986 року , видане на ім'я ОСОБА_7.

Визнати незаконним та скасувати Рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області № 99 від 16.07.1986 року в частині переведення колгоспного погосподарського номера за адресою: Вінницька область, смт Тиврів, вул. Щорса, 7- з померлого голови двору ОСОБА_5 на члена сім'ї, ОСОБА_7 Іллі нічну.

Визнати незаконним та скасувати Рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області від 19 листопада1986 року в частині видачі ОСОБА_7 Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок за адресою; Вінницька область, смт Тиврів, вул. Щорса, 7.

Визнати недійсним Свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок за адресою: Вінницька область, смт Тиврів, вул. Щорса, 7 - від 19 листопада 1986 року , видане на ім'я ОСОБА_7.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити з підстав, наведених в позовній заяві. Пояснив, що дізнався про належність будинку по Щорса відповідачці в 2014-2015 рр. До 1997 року він проживав у м.Дрогобич. В 1999 році мати дала згоду на його прописку в будинку в смт Тиврів, по вул.Щорса 7, він прописався, однак постійно там не проживав, приїжджав на вихідні. В 2000 році знайшов роботу і виїхав з будинку. Був на похованні батька, до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після його смерті не звертався, оскільки і тітка сказала йому, що він може не звертатися до нотаріуса, а вона повідомить нотаріуса про прийняття ним спадщини.

В 2002 році тітка направила його до юридичної консультації, щоб адвокат зробив запит до виконкому Тиврівської селищної ради і він через два тижні отримав відповідь про власника та жителів будинку.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 позов не визнали, просять застосувати до вимог ОСОБА_2 позовну давність і відмовити йому у задоволенні позову. Відповідач ОСОБА_3 пояснила, що є власником житлового будинку по вулиці Щорса ,7 в смт. Тиврів відповідно до свідоцтва про право власності на жилий будинок. Дозволу на прописку ОСОБА_2 в 1999 році вона не давала, не знає, як він зареєструвався.

Представник співвідповідача Тиврівської селищної ради в судове засідання не з'явився, причин неявки не повідомив.

Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Судом встановлено, що 16.07.1986 року рішенням виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області № 99 переведено колгоспний погосподарський номер за адресою: Вінницька область, смт Тиврів, вул. Щорса, 7 - з померлого голови двору ОСОБА_5 на ОСОБА_3 (а.с.14).

На підставі рішення виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області від 19 листопада 1986 року ОСОБА_7 видано Свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок в смт Тиврів Вінницької області, по вул. Щорса, 7 (а.с.9)

Позивач ОСОБА_2, звернувшись до суду із позовом про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Тиврівської селищної Ради народних депутатів Тиврівського району від 16.07.1986 року та 19.11.1986 року, та скасування Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 19 листопада 1986 року, просить поновити йому пропущений процесуальний строк на звернення із даним позовом, мотивуючи тим, що про їх існування та належність відповідачці на праві власності будинку №7 по вул. Благовіщенська (Щорса) в смт. Тиврів він дізнався в 2014-2015 рр.

Однак позивач не заперечує, що на день смерті батька ОСОБА_5, 15 жовтня 1985 року були зареєстровані його мати ОСОБА_3 та його сестра - ОСОБА_6 У 1984 році він у зв'язку із навчанням проживав і був зареєстрований у м.Дрогобич.

Відповідно до показів ОСОБА_3 ОСОБА_2 прописався по вул. Щорса, 7 в смт. Тиврів без її згоди.

В 2002 році на запит адвоката позивач ОСОБА_2 отримав відповідь виконкому Тиврівської селищної ради (а.с.90), відповідно до якої після смерті ОСОБА_5 згідно рішення виконкому селищної ради №96 від 16.07.1986 р. колгоспний погосподарський номер було переведено на відповідачку ОСОБА_3, за якою і рахується дане домоволодіння, тобто про вказані рішення та їхній зміст йому було відомо вже більше десяти років тому.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідачка заявила таке клопотання.

З часу прийняття рішень виконкомом Тиврівської селищної ради пройшло більше двадцяти років, згідно матеріалів справи та пояснень сторін встановлено обставини, які підтверджують, що позивач знав про існування спірних рішень виконкому Тиврівської селищної ради та Свідоцтва про право власності на житловий будинок на ім'я відповідачки більше десяти років тому, однак в межах строку позовної давності до суду не звертався та не зазначив жодної обставини, яка вказувала б на поважність причин пропуску встановленої ст. 257 ЦК України, загальної позовної давності тривалістю три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові, тому суд вважає, що обставини, на які посилається позивач не дають підстав для поновлення йому пропущеного процесуального строку на звернення до суду із даним позовом.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213, 214, 215, 223 ЦПК України, ст.ст.257, 267 ЦК України,

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та Тиврівської селищної ради про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету Тиврівської селищної ради народних депутатів Тиврівського району Вінницької області та про визнання недійсним Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок відмовити

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до Апеляційного суду Вінницької області через Тиврівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ратушняк І. О.