Номер провадження: 22-ц/785/6246/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.11.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів: Панасенкова В.О.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4, та представників відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_6 і ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 07 червня 2016 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

12 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, який у подальшому був нею уточнений, до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 01.12.2009 року ОСОБА_5 отримала від позивачки грошові кошти у розмірі 50 000 доларів США, що підтверджується розпискою. Грошові кошти були спрямовані на спільний бізнес відповідачів розвиток ПП «Автолюкс-2000».

Протягом січня березня 2010 року ОСОБА_3 було повернуто грошові кошти у розмірі 8 000 доларів США.

02 липня 2014 року на адресу ОСОБА_5 було надіслано лист вимогу про повернення ОСОБА_3 42 000 доларів США, однак грошові кошти повернуто не було.

На підставі зазначеного, ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом та просила його задовольнити, стягнувши з ОСОБА_8 та ОСОБА_5 солідарно борг у сумі 1 131 858 гривень та судові витрати.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 07 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, про розгляд справи вони сповіщались належним чином. Крім того, інтереси позивача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_5 представляють їх довірені особи. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка зазначених осіб до суду апеляційної інстанції не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

У своєму рішенні суд першої інстанції посилається на те, що письмова розписка від 01.12.2009 pоку, (а.с. 26) не може розглядатися в якості доказу укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, оригінал якої долучено до матеріалів справи, оскільки ні спірна розписка, ні будь-які інші письмові докази не містять умови отримання ОСОБА_9 грошей в борг та умови їх повернення, оскільки, строк виконання грошового зобовязання під час укладання боргової розписки сторонами визначено не було, та таких доказів позивачем суду не надано, а правовідносини, що виникли між сторонами не можуть доводитись поясненнями свідків.

Однак цей висновок районного суду спростовується тим, що на виконання умов боргового зобовязання ОСОБА_3 01.07.2014 року на адресу ОСОБА_5 було направлено лист-вимогу про повернення коштів у сумі 42 000 доларів США за договором займу від 01.12.2009 року.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Оскільки ОСОБА_5 отримавши вимогу від 01.07.2014 року 11.07.2014 року на протязі 30 днів не виконала її умови, позивач звернувся з вказаним позовом до суду за захистом свого порушеного права.

При цьому, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову судом першої інстанції було неправильно та неповно встановлені обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Так відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що з тексту розписки, яка була складена у підтвердження позики, не можливо було зробити висновок про існування боргових зобов'язань між сторонами. Також, на думку районного суду, ніякими іншими належними доказами боргові відносини між сторонами доведені не були. Однак, даний висновок суду є помилковим виходячи з наступного.

Правова позиція позивача полягає у тому, що предметом доказування у даній справі є боргові зобовязання між сторонами.

Факт отримання грошей відповідачкою ОСОБА_5 не підлягає доказуванню виходячи з відсутності у сторін протиріч з цього приводу, та виходячи з існування розписки, яка є єдиним належним доказом передачі та отримання коштів. Згідно до ч.1 ст.61 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню.

Існування боргових зобов'язань підтверджується тим, що це визнається самою відповідачкою ОСОБА_5. Так у поданому нею до суду зустрічному позові (а.с.28) відповідачка вказує на такі обставини: «Після отримання грошей ОСОБА_3 з 2010 р. по 2014 р. щомісячно в офісі «Автолюкс-2000» від офіс менеджера ОСОБА_10 отримувала суми в якості повернення боргу. Таким чином, ОСОБА_3 була повернута вся сума боргу.»

Отже, відповідачка ОСОБА_5 підтвердила факт існування боргових зобов'язань за укладеною розпискою. Той факт, що відповідачка ОСОБА_9 визнавала борг перед ОСОБА_3 за розпискою не між собою, а між її чоловіком ОСОБА_11 та ОСОБА_3 не є предметом доказування, оскільки пізніше відповідачка від свого зустрічного позову відмовилась і його ухвалою від 12.01.2016 р. залишено без розгляду.

Тобто за таких обставин також застосовується ч.1 ст.61 ЦПК України, оскільки сторони визнали існування боргу.

Крім цього, також факт існування боргу підтверджений свідченнями усіх допитаних у судовому засіданні свідків. Так, свідок ОСОБА_10 підтвердила факт зустрічей з ОСОБА_3К у офісі «Автолюкс-2000» з метою передачі ОСОБА_3 грошей щомісячно.

Свідок ОСОБА_12 підтвердив, що подружжя ОСОБА_11 збирали кошти з працівників на розвиток свого бізнесу і що він сам надавав їм у борг. Гроші поверталися частинами, так само як і поверталися гроші позичені у ОСОБА_13.

Свідок ОСОБА_13 підтвердила факт передачі грошей в борг від ОСОБА_3 ОСОБА_9 у присутності свідка. Також вона підтвердила, що гроші частково повертались. Про необхідність запозичення грошей розмова про позику йшла лише з відповідачки ОСОБА_9.

При цьому доказів того, що борг було повернуто матеріали справи не містять. За таких обставин судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції було добуто докази того, що між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_5 виникли боргові зобовязання.

Вказана правова позиція знаходить своє відображення у практиці Верховного Суду України, а саме в Ухвалі від 17 листопада 2010 року по справі № 6-8106св10, де суд зазначив, що «Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач довів факт передачі ним грошової суми відповідачу та її прийняття останнім, написана відповідачем розписка не є підтвердженням укладення договору позики, а пояснення свідка щодо цих обставин доказової сили не мають. Проте з таким висновком погодитися не можна.» та «Даючи оцінку наданому позивачем на підтвердження укладення договору позики письмовому доказу (розписці), суд дійшов висновку, що ці докази не є підтвердженням факту укладення сторонами договору позики, а саме факту передання позивачем у власність відповідачу коштів, і зобов'язання останнього повернути ці кошти.» й найголовніше «У порушення ст. ст. 212-214 ЦПК України суд зазначених вимог закону до уваги не взяв і під час вирішення спору належним чином не перевірив доводів, викладених позивачем у його позові; не врахував, що відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики».

Крім того, постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс 13 визначено, що розписка про отримання в борг грошових коштів, за своєю суттю, є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Таким чином, виходячи з вказаного вище, судова колегія приходить до висновку, що укладення розписки є свідченням отримання грошей у борг, що підтверджується також самою відповідачкою ОСОБА_9 та свідками, допитаними у суді першої інстанції.

При цьому, заборгованість яка виникла повинна бути стягнута з відповідачки ОСОБА_5, оскільки у спірній розписці зазначено, що лише вона отримала кошти від ОСОБА_3, та не зазначено що ці кошти призначено для підприємницької діяльності, або в інтересах сім'ї.

Відповідно до п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право відхилити апеляційну скаргу, скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом вищевказаних норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню. Необхідно ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнувши суму боргу з відповідачки ОСОБА_5 одноособово.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, рішення Київського районного суду м.Одеси від 07 червня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості задоволнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІПН НОМЕР_1, паспорт серія КЕ №462362, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_1, 13а кв.1) на користь ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_2, паспорт серія КЕ №113152, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2) суму боргу у розмірі 42 000 доларів США, що еквівалентно 1 075 170 гривень 60 копійок та судові витрати по справі у розмірі 7 673,40 гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, проте воно може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справа протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_14

ОСОБА_2bsp; ГромікМ