Справа № 461/9957/15 Головуючий у 1 інстанції: Лялюк Є.Д.
Провадження № 22-ц/783/573/16 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2016 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Курій Н.М.,

суддів: Крайник Н.П., Бойко С.М.,

за секретаря Куцика І.Б.,

з участю позивача ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», третя особа - в.о. директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» ОСОБА_5 про визнання незаконним звільнення і поновлення на роботі,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» та третьої особи - в.о. директора Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_5 про визнання незаконним звільнення і поновлення на роботі. В позові ОСОБА_2 посилався на те, що з 10 вересня 2012 року він працював начальником Зонального вузла оброблення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та протягом всього часу роботи належним чином виконував свої посадові обов'язки, жодного разу не притягувався до дисциплінарної відповідальності чи будь-якої іншої відповідальності, однак, 14.08.2015 року був звільнений з роботи нібито за прогули без поважних причин, згідно з наказом в.о. директора Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_5 № 263/к від 14.08.2015 року.

Позивач обґрунтував свої вимоги тим, що в п. 2 наказу в.о. директора Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_5 від 14.08.2015 № 263/к про звільнення його з роботи зазначається, що «Бухгалтерії провести остаточний розрахунок з ОСОБА_2, враховуючи, що його останнім робочим днем є 25 березня 2015 року, 21 липня 2015 року був присутній на території Центру оброблення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» з 08 год. 30 хв. до 13 год. 00 хв.», однак ОСОБА_2 зазначив, що починаючи з 25.03.2015 р. по 20.07.2015 р. він перебував на тривалому лікуванні, що підтверджується листками непрацездатності, у зв'язку з чим даний період не можна вважати прогулами без поважних причин.

ОСОБА_2 зазначив, що 21.07.2015 року о 8 год. 10 хв. у встановленому порядку він прийшов на роботу за адресою: м. Львів, пл. Двірцева, 1, однак, протиправно не був допущений до виконання своїх трудових обов'язків, його не впустили в середину приміщення, де знаходиться його робочий кабінет та весь час, аж до обіду (13:00) він пробув на території. В цей же день, 21.07.2015 року на територію за місцем його роботи за адресою: м. Львів, пл. Двірцева, 1, прибули працівники Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта», а саме: в.о. заступника директора Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_6, начальник відділу обліку, підготовки, аналізу та руху кадрів Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_7, інженер 1 категорії відділу продажу послуг Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_8, а також голова обласного комітету профспілки працівників зв'язку ЛД УДППЗ «Укрпошта» ОСОБА_9, і вони склали акт від 21.07.2015 року, в якому підтвердили, що ним були надані їм листки непрацездатності з березня по липень 2015 року, тобто за увесь період тимчасової непрацездатності, що передував дню його виходу на роботу 21.07.2015 року.

Позивач ствердив, що в результаті того, що 21.07.2015р. він половину робочого дня простояв на території, що прямо протипоказано йому за станом здоров'я, і його не допускали в приміщення, під час обідньої перерви він відчув різке погіршення самопочуття і був змушений звернутися за медичною допомогою до лікаря, де пробув другу половину робочого дня 21.07.2015р., що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 21.07.2015 року. Починаючи з 22.07.2015р. через погіршення стану здоров'я він був змушений продовжити лікування до 14.08.2015 р., що підтверджується листками непрацездатності, у зв'язку з цим, на думку позивача, період з другої половини дня 21.07.2015 року по 14.08.2015 року також не є прогулами без поважної причини, оскільки в цей період він проходив відповідне лікування.

Позивач звертав увагу на те, що відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Оскільки немає факту повної ліквідації, то жоден працівник цього підприємства, в тому числі і він, не може бути звільнений з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

ОСОБА_2 стверджував, що в порушення зазначеної законодавчої норми його було безпідставно звільнено 14.08.2015 року, тобто в період його тимчасової непрацездатності, а тому просив визнати незаконним його звільнення з посади начальника Зонального вузла оброблення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» та поновити на попередній роботі.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2015 року вищезазначений позов задоволено частково.

Суд визнав незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Зонального вузла оброблення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта».

В задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення суду в частині відмови у задоволенні його позову є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, на основі неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Апелянт стверджує, що суд першої інстанції не з'ясував належним чином, чи дійсно він був поновлений на роботі відповідачем, тобто чи мав місце наказ по особовому складу про відміну дії наказу №263/к від 14.08.2015р. «По особовому складу» про звільнення його з роботи, а тому ОСОБА_2 вважає, що висновок суду першої інстанції про самостійне скасування відповідачем наказу про звільнення не підтверджений матеріалами справи.

Апелянт наголошує на тому, що увесь період після дати незаконного звільнення і до дати його фактичного поновлення на роботі є вимушеним прогулом, а отже, є відсутністю з поважних причин і підлягає оплаті відповідно до розміру середнього заробітку працівника.

Апелянт також звертає увагу на те, що оскільки немає факту повної ліквідації Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта», то жоден працівник не може бути звільнений з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про поновлення його на роботі.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити.

Представник відповідача - ОСОБА_4 доводи скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки ОСОБА_2 поновлений на роботі відповідним кадровим наказом, а тому, на його думку, відсутній спір щодо поновлення позивача на роботі.

Третя особа - в.о. директора Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» ОСОБА_5 в судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи був повідомлений (а.с.62 т.2), про причини неявки суд не повідомив та з клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, тому розгляд справи відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності третьої особи.

Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші. Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини першої статі 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, судом апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються.

Вимог щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди ОСОБА_2 в суді першої інстанції не заявляв, а тому такі вимоги судом апеляційної інстанції не приймаються та не розглядаються.

Відповідно до вимог частини другої ст.303 ЦПК України, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи та вирішити спір у межах заявлених позовних вимог та зібраних у справі доказів.

Указаних вимог суд першої інстанції не дотримав, не встановив дійсних обставин справи.

Матеріалами справи встановлено, що наказом Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» ( далі УДППЗ) від 05.09.2012 року за № 96/к позивач був прийняти на посаду начальника Зонального вузла оброблення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта».

Наказом №263/к від 14.08.2015 року позивача звільнено з займаної посади з 14.08.2015 року за прогули без поважних причин, за п.4 ст.40 КЗпП України. Підставою звільнення з роботи була його відсутність на роботі без поважних причин з 26.03.2015 року до 21.07.2015 року та з 22.07.2015 року до 14.08.2015 року.

Згідно з ч.1 п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ч.3 зазначеної статті цього Кодексу, не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім випадків звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також в період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як встановлено матеріалами справи і підтверджується наявними в ній копіями листків тимчасової непрацездатності, виданими позивачу відповідними клінічними лікарнями, де останній перебував на лікуванні в період з 25.03.2015 по 14.08.2015 року (а.с.25-39 т.1), відсутність його на роботі в період, визнаний відповідачем прогулом без поважних причин, була викликана його перебуванням на лікуванні; надалі ОСОБА_2 відповідно до висновку МСЕК від 02.07.2015 року встановлена третя група інвалідності строком на один рік, до 01.08.2016 року (а.с.24 т.1). Ураховуючи наявність у позивача листків непрацездатності, Львівською дирекцією УДППЗ «Укрпошта» видано наказ №303 від 02.10.2015 року, яким відсутність позивача на роботі в період з 25.03.2015 року по 21.08.2015 року визнано такою, що відбулась з поважних причин - тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 та зазначено, що відміну дії наказу № 263/к від 14.08.2015 року «По особовому складу» оформити відповідним наказом по особовому складу, провівши бухгалтерії перерахунок належних ОСОБА_2 виплат при умові подання ним оригіналів листків тимчасової непрацездатності (а.с.88 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання незаконним звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд правильно виходив з того, що оскільки відсутність позивача на роботі в період з 25.03.20125 року по 14.08.2015 року обумовлена поважною причиною - перебуванням на лікуванні, що підтверджується наявними письмовими доказами, наданими позивачем, відтак, у відповідача були відсутні правові підстави для його звільнення за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. Рішення суду в цій частині сторонами не оспорюється, відповідає матеріалам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Разом з тим, колегія суддів доходить висновку, що рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення позивача на роботі належить скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, виходячи з такого.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі, суд виходив з того, що оскільки наказом відповідача № 303 від 02.10.2015 року відмінено дію наказу № 263/к від 14.08.2015 року, яким звільнено позивача з роботи, відтак, порушені права позивача відновлені, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимог в цій частині.

Проте, з висновком суду не можна погодитись, оскільки він не відповідає матеріалам справи та вимогам норм трудового законодавства.

Згідно зі ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір, повноваженнями на обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в ч. 1 ст. 235 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Саме такий правовий висновок щодо застосування зазначених норм КЗпП України висловлений у постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 р. у справі № 6-33цс14, який відповідно до статті 3607 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги про визнання незаконним наказу про його звільнення та поновлення на роботі. В період розгляду справи судом першої інстанції, відповідачем видано наказ № 303 від 02.10.2015 року, в якому зазначено, що відміну дії наказу № 263/к від 14.08.2015 року необхідно оформити відповідним наказом по особовому складу, проте, будь-який інший наказ про відміну наказу про звільнення позивача з роботи за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України та допущення його до виконання посадових обов'язків за попереднім місцем роботи відповідачем суду першої інстанції не подавався, а відтак, наявний в матеріалах справи наказ №303 від 02.10.2015 року не можна вважати таким, на підставі якого відновлено право позивача на поновлення його трудових прав. Відтак, означений наказ не може бути правовою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині і підтвердженням поновлення позивача на попередньому місці роботи, яке він займав до звільнення.

Наданий представником відповідача суду апеляційної інстанції наказ № 401/к від 02.10.2015 року про поновлення позивача ОСОБА_2 на посаді начальника Зонального вузла оброблення пошти Львівської дирекції УДППЗ «Укрпошта» з 25.03.2015 року не був долучений відповідачем в суді першої інстанції. Доказів про те, що з таким наказом позивач був ознайомлений у відповідності до чинного законодавства та допущений до виконання ним посадових обов'язків матеріали справи не містять, тому доводи відповідача про відсутність спору щодо поновлення на роботі позивача за умови, що ОСОБА_2 від позовних вимог не відмовляється і настоює на задоволенні цих вимог, не беруться до уваги апеляційним судом.

Ураховуючи наведене, рішення суду в частині відмови в позові ОСОБА_2 про поновлення на роботі належить скасувати та ухвалити нове рішення про поновлення ОСОБА_2 на роботі з дня його звільнення - з 14 серпня 2015 року на посаді, яку позивач займав до звільнення.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2 ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 жовтня 2015 року в частині відмови в позові ОСОБА_2 про поновлення на роботі скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Поновити ОСОБА_2 на посаді начальника Зонального вузла оброблення пошти Львівської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» з 14 серпня 2015 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Курій Н.М.

Судді: Крайник Н.П.

Бойко С.М.