Номер провадження: 22-ц/785/7479/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.10.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк» на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

встановила:

У лютому 2016 року позивач ОСОБА_5 акціонерне товариство ОСОБА_3 «Приватбанк» (далі ОСОБА_3) звернулося до суду з зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 25461,46 грн..

Свої вимоги ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що 13.06.2013 року між Банком та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 8500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У результаті невиконання умов кредитного договору, згідно наданих позивачем розрахунків, у відповідача станом на 05.01.2016 року існує заборгованість у розмірі 25461,46 грн., з яких: 8483,41 грн. заборгованість за кредитом, 13739,41 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1550 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована сума), 1188,64 грн. штраф (процентна складова).

Також позивач просив стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13.06.2013 року, станом на 05.01.2016 року, у розмірі 8483,41 грн.,а також сплачені і документально підтверджені судові витрати у розмірі 1378 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_5 акціонерне товариство ОСОБА_3 «Приватбанк» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 відсотки у розмірі 13739,41 грн., пеню у розмірі 1100 грн., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 1188,64 грн., посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржене, доводи апеляційної скарги, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк» лише в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 8483,41 грн., суд першої інстанції виходив з того, що вимоги Банку щодо стягнення відсотків за користування кредитом, штрафу та пені задоволенню не підлягають у звязку зі спливом строку звернення до суду з такими вимогами.

Але колегія суддів не може повністю погодитись з рішенням суду першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року зазначеним вимогам не відповідає.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, та не спростовується сторонами, що 13.06.2013 року між Банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 8500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

У результаті невиконання умов кредитного договору, станом на 05.01.2016 року заборгованість відповідача перед Банком становить 25461,46 грн. з яких:

заборгованість за кредитом - 8483,41 грн.;

заборгованість за відсотками за користування кредитом - 13739,41 грн.;

заборгованість за пенею та комісією - 1550 грн.;

штраф (фіксована сума) - 500 грн.;

штраф (процентна складова) - 1188,64 грн.

За правилами ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частина 1 ст. 1054 ЦК України встановлює, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець), зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 ЦК України.

Відповідно до положень 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів.

Згідно ст.ст. 554, 610-612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання, при якому настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а боржник, який прострочив виконання зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки.

Відповідно до умов кредитного договору до обовязків відповідача (позичальника) було покладено точно в строки, обумовлені в кредитному договорі повернути кредит, своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом, комісійні винагороди за банківські послуги та належним чином виконувати взяті на себе інші зобовязання за кредитним договором. У разі порушення умов договору достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів за фактичний час користування кредитними ресурсами, сплатити штрафні санкції та інші належні до сплати платежі тощо.

Проте ОСОБА_4 у порушення умов кредитного договору своєчасно і в повному обсязі не погашав кредит, та не сплачував відсотки за користування коштами.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь Банку суми заборгованості за кредитом у розмірі 8483,41 грн., але колегія суддів не може погодитися з висновком суду в частині відмови у задоволенні позову Банку щодо стягнення пені та відсотків за користування кредитом, з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в цій частині, суд послався на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові.

Частина 1 ст. 261 ЦК України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права про особу, яка його порушила.

На підставі ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 2 ст. 258 ЦК України), яка обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, початком перебігу позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» була зареєстрована у суді першої інстанції 18.02.2016 року, останній платіж по кредитному договору був внесений 29.08.2014 року, пеня нарахована за рік (з 13.02.2015 року по 13.02. 2016 року), тобто ОСОБА_3 звернувся до суду у межах строку позовної давності, тому посилання суду першої інстанції на пропуск позивачем строку позовної давності не заслуговує на увагу.

Таким чином, вимоги Банку щодо стягнення відсотків за користування кредитом у розмірі 13739,41 грн. є цілком обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується вимог Банку щодо стягнення пені та штрафу, то в цій частині вимоги Банку підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 1.1.5.25 (а.с.18) передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення

У той самий час, згідно з пунктом 1.1.5.32 (а.с.18) кредитного договору сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності при порушенні строків платежів по любому з грошових зобовязань, що передбачені кредитним договором.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що стягнення з ОСОБА_4 пені та штрафу одночасно, буде порушувати права останнього, що передбачені Конституцією України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

У відповідності до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у стягненні з ОСОБА_4 відсотків за користування кредитом та пені є необґрунтованим, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог Банку щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені.

Враховуючи, що позивачем при поданні апеляційної скарги сплачено судовий збір, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 1515,80 грн..

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307 ч. 1 п. 3, ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк» задовольнити частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за відсотками за користування кредитом та пені скасувати. В цій частині ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк» заборгованість за відсотками за користування кредитом у розміром 13739,41 грн. та пеню у розмірі 1100 грн..

У решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Приватбанк» судовий збір у розмірі 1515,10 грн..

Рішення колегії судів набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення колегії суддів може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_6

ОСОБА_2

ОСОБА_7