АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3279/2016 Доповідач - Шиманський В.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2016 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Кравець В.А., Семенюк Т.А.

при секретарі - Дука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у серпні 2015 року.

Зазначав, що з 29.10.2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності. Згідно наказу № 150-к від 01.07.2015 року його звільнено за скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вважав дії відповідача незаконними, оскільки, всупереч вимогам ст 49-2 КЗпП України, його не попередили про звільнення не пізніше ніж за два місяці. Крім того, відповідачем не було проведено повного розрахунку за відрядження, які відбувались згідно наказів від 12.11.2014 року №425-в та від 03.12.2014 року №476-в. На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення, з 01.07.2015 року по момент винесення судом рішення, зобов'язати відповідача здійснити повний розрахунок, а саме виплату компенсації за відрядження у сумі 11 936,40 грн., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та

вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню у зв'язку з наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що наказом ДП «Укрсприт» від 29.10.2014 року № 461-К ОСОБА_3 було призначено на посаду інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності.

Наказом ДП «Укрспирт» №150-к від 01.07.2015 року позивача звільнено з посади з 01.07.2015 року у зв'язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 ЗКпП України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 було звільнено з дотримання норм трудового законодавства.

Проте колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір, до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Згідно роз'ясненнь Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 19 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов'язаний зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, 13.02.2015 року Міністерство аграрної політики та продовольства України (уповноважений орган управління) з метою зменшення адміністративних витрат звернулося до керівника ДП «Укрспирт» з листом № 37-32-3-13/1976 щодо проведення оптимізації кадрів ДП «Укрспирт» шляхом їх скорочення.

05.03.2015 року на виконання листа Міністерство аграрної політики та продовольства України, ДП «Укрспирт» було прийнято Наказ № 95 «Про внесення змін до штатного розпису», в результаті чого посада інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності, яку обіймав позивач, була скорочена, даний відділ ліквідовано. В результаті затвердження нового штатного розпису кількість працюючих в апараті підприємства була зменшена з 195 чоловік до 125 чоловік.

Частиною 1 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав наведені вище вимоги КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

На підтвердження виконання вимог ст. 49-2 КЗпП України відповідачем до суду першої інстанції була надана доповідна записка начальника відділу кадрів ДП «Укрспирт» Мельника Н.М. від 26.06.2015 року, з якої вбачається, що 23.04.2015 року позивач був попереджений про майбутнє звільнення у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників підприємства у телефонному режимі (а. с. 37).

В той же день, 23.04.2015 листом №01-2-1/101 позивачу було направлено за місцем реєстрації повідомлення про наступне звільнення, в якому повідомлялось про відсутність вакантних посад в апараті, що відповідають кваліфікації позивача, а також вакантних нижчих і менш оплачуваних робіт.

Вказаний лист повернувся до ДП «Укрспирт» із закінченням терміну зберігання, що підтверджується копією конверту (а. с. 39).

Разом з тим в матеріалах справи наявний перелік вакансій ДП «Укрспирт» станом на 24.04.2015 року, який містить 5 вакансій, та перелік вакансій станом на 12.06.2015 року, який містить 257 вакансій в різних структурний підрозділах підприємства.

За висновками Верховного Суду України, що викладені у постановах №6-40цс15 від 01 квітня 2015 року, № 6-491цс15 від 01 липня 2015 року, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, відповідачем не надано належних та допустимих доказів виконання вимог ст.ст. 40 ч.2, 49-2 КЗпП України щодо як дотримання порядку попередження позивача про наступне вивільнення за два місяці, так і надання іншої роботи.

З наявної в матеріалах справи доповідної записки начальника відділу кадрів ДП «Укрспирт» від 26.06.2015 року, згідно якої про скорочення з його подальшим звільненням ОСОБА_3 було попереджено 23.04.2015 року в телефонному режимі, не вбачається інформації про те, що позивачу були запропоновані всі наявні на підприємстві вакантні посади.

Крім того колегія суддів враховує, що зазначена доповідна записка, за підписом начальника відділу кадрів Мельника Н.М., була складена останнім 26.06.2015 року, тобто після спливу двох місяців після повідомлення позивача, яке відбулось 23.04.2015 року.

При цьому представником ОСОБА_3 як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді заперечувався факт повідомлення його в телефонному режимі про наступне вивільнення.

Інших належних доказів на підтвердження персонального попередження позивача про наступне звільнення, не пізніше ніж за два місяці, відповідачем до суду надано не було.

Лист ДП «Укрспирт» 01-2-1/101 ОСОБА_3 отримано не було, внаслідок чого він був повернутий до підприємства за закінченням встановленого терміну зберігання.

Також в матеріалах справи також відсутні докази на підтвердження того, що позивачу були запропоновані всі вакансії ДП «Укрспирт» станом на 12.06.2015 року (а.с. 41).

Наявний в матеріалах справи акт ДП «Укрспирт» про відмову Дремочова М.В. ознайомитись з переліком, запропонований адміністрацією підприємства, вакантних посад був складений підприємством 01.07.2015 року, тобто в день звільнення позивача на підставі наказу №150-к від 01.07.2015 року.

Відтак, за встановлених фактичних обставин справи щодо допущених відповідачем порушень вимог чинного законодавства про працю, при розірванні трудового договору з ініціативи роботодавця за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про відсутність порушених прав позивача при звільненні.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Під незаконним звільненням, в даному випадку, слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом, у тому числі без дотриманням положень статті 49-2 КЗпП України.

Відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки, чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка їх законності, порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання наказу про його звільнення незаконним та поновлення на посаді, яку позивач займав на момент звільнення.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

При розрахунку середнього заробітку враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, про те, що обчислення середньої заробітної плати для оплати вимушеного прогулу проводиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

З довідки про доходи від 11.11.2015 року № 01-11/291 вбачається, що заробітна плата позивача за травень 2015 року та червень 2015 року складала по 5 000,00 грн. на місяць, загалом 10 000,00 грн.

На підставі листа Міністерства соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» кількість робочих днів за визначений період часу складала 38 дні (травень 2015 - 18 дні, червень 2015 - 20 дні) а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 263,16 грн. (10 000,00 грн. / 38 дні).

Відповідно до Розрахунку норм тривалості робочого часу на 2015 рік та 2016 рік (Лист Міністерства соціальної політики України від 9 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 та від 20 липня 2015 р. № 10846/0/14-15/13 ), кількість робочих днів за період з 02.07.2015 по 14.03.2016 року (дата ухвалення рішення суду) складає у липні 2015 року - 22, у вересні 2015 року - 22, у жовтні 2015 року - 22, у листопаді 2015 року- 21, у грудні 2015 року - 23, у січні 2016 року - 19, у лютому 2016 року - 21 та у березні 2016 - 10.

За таких обставин, кількість робочих днів вимушеного прогулу ОСОБА_3 з 02.07.2015 року по 14.03.2016 року становить 180 дні.

Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 02.07.2015 року по 14.03.2016 року) становить 47 368,80 коп.(263,16 грн. х 180 дні = 47 368,80 грн.).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України у справі № 6-54цс11).

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25 травня 2001 року) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи обставини незаконного звільнення позивача, зважаючи на принцип розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн., вважаючи таку суму грошових коштів достатньою для компенсації моральних страждань останньої.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача виплати компенсації за відрядження, то слід зазначити наступне.

Відповідно до наказів ДП «Укрспирт» №425-в від 12.11.2014 року та №476-в від 03.12.2014 року позивача було відряджено до ДП Шпанівський експериментальний завод харчових екстрактів ДП Зірненський с-з на 22 дні, з 12.11.2014 року по 03.12.2014 року, та до Івано-Франківського ОДОСП на 27 днів, з 05.12.2014 року по 31.12.2014 року, для вирішення питань безпеки підприємства.

Правовідносини між працівником та юридичною особою (власником) щодо гарантій і компенсацій при службових відрядженнях врегульовано положеннями ст. 121 КЗпП України, а саме:

Працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій у зв'язку з службовими відрядженнями.

Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством.

Відповідно до положень п.11, 12 Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон, затвердженої наказом Міністерства фінансів України №59 від 13.03.1998 р., відрядженому працівникові перед від'їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов'язаний до закінчення п'ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження.

Відповідно до п. 4 Інструкції за кожний день (включаючи день вибуття та день прибуття) перебування працівника у відрядженні в межах України, враховуючи вихідні, святкові й неробочі дні та час перебування в дорозі (разом з вимушеними зупинками), йому виплачуються добові в межах сум, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98, визначення кількості днів відрядження для виплати добових проводиться з урахуванням дня вибуття у відрядження й дня прибуття до місця постійної роботи, що зараховуються як два дні. При відрядженні працівника строком на один день або в таку місцевість, звідки працівник має змогу щоденно повертатися до місця постійного проживання, добові відшкодовуються як за повну добу. Сума добових визначається згідно з наказом про відрядження та відповідними первинними документами. За відсутності наказу добові витрати не виплачуються.

Згідно п. 16 Інструкції окремим видом витрат, що не потребують спеціального документального підтвердження, є добові витрати (витрати на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи, понесені у зв'язку з таким відрядженням). Суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 № 98.

Добові витрати відшкодовуються в єдиній сумі незалежно від статусу населеного пункту.

Згідно п. 1 наказу ДП «Укрспирт» №308 від 18.07.2014 року сума добових витрат за межами області складає 200 грн.

Відповідно до наказу ДП «Укрспирт» №425-в від 12.11.2014 року ОСОБА_3 було відряджено до ДП Шпанівський експериментальний завод харчових екстрактів ДП Зірненський на 22 дня.

На підставі наказу №476-в від 03.12.2014 року позивача було відряджено до Івано-Франківського ОДОСП на 27 днів.

Таким чином сума добових витрат на відрядження, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 9 800,00 грн. ( 200 грн.*49 дні).

У відповідності з вимогами ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права тощо.

Враховуючи зазначене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про визнання наказу ДП «Укрспирт» №150-к від 01.07.2015 року незаконним, поновлення позивача на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності з 01.07.2015 року, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 47 368,80 грн., 1 000,00 моральної шкоди, та 9 800,00 грн. у відшкодування добових по відрядженню.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ДП «Укрспирт» в дохід держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 581,68 грн. та апеляційної скарги в сумі 639,85 грн.

Керуючись ст. ст.303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу - задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ ДП «Укрспирт» №150-к від 01 липня 2015 року про звільнення ОСОБА_3.

Поновити ОСОБА_3 на роботі на посаді інспектора з безпеки відділу забезпечення безпеки місць провадження діяльності з 01 липня 2015 року.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» () на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 47 368 грн. 80 коп., добові по відрядженню в розмірі 9 800 грн. та 1 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, а всього 58 168 грн. 80 коп.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» () в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 581 грн. 68 коп. та апеляційної скарги в сумі 639 грн. 85 грн., а всього 1 221 грн. 53коп. (483,68 + 532,05=1 015,73 грн.)

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене

в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: