АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц /796/ 4832/2016 Головуючий у І інстанції Ладиченко С.В.
Доповідач Котула Л.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді Котули Л.Г.

Суддів: Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

За участю секретаря Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратила право користування житловим приміщенням.

Зазначала, що є власником двокімнатної квартири, розташованої за адресою : АДРЕСА_1, загальною площею 50,1 кв.м, житловою площею 28,7 кв. м, яка належить їй на підставі договорів дарування ( по Ѕ частині квартири) від 20.08.2001 року , укладеного між нею та її батьком , тобто з відповідачем ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Рильською Л.С., реєстраційний номер 4661 та договору дарування від 22.06.2012 року, укладений між нею та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Фоєю Л.Г., реєстраційний номер 1290.

Вказувала, що її батько після того , як подарував їй свою частку квартири залишився зареєстрованим в квартирі, проте фактично не проживає в квартирі вже більше трьох років.

Шлюб між батьками розірвано та фактично відповідач живе своїм особистим життям і як їй стало відомо вже знову одружився та має іншу родину.

Відносини між нею та відповідачем не дуже дружні , так як останній у 2004 році звертався до суду з позовом про визнання договору дарування від 20.08.2001 року Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 недійсним і рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21.10.2004 року у задоволені його позову про визнання недійсним договору дарування було відмовлено.

З 2012 року відповідач не проживає в квартирі, що підтверджується відповідними актами комісії ТОВ ЖЕО-111 Голосіївського району від 20.03.2015, 22.06.2015, 25.09.2015. Участі в утриманні будинку та прибудинкової території , оплаті комунальних послуг не приймає, в квартирі відсутні його особисті речі. Перешкод у проживанні в квартирі вона йому не чинила, місце проживання відповідача їй невідомо.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не проживає на спірній жилій площі з 2012 року, тобто понад строки, установлені ч. 2 ст. 405 ЦК України без поважних причин, просила визнати його такими, що втратив право користування жилим приміщенням.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки судом порушені вимоги матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити з підстав , викладених у ній , представника відповідача ОСОБА_6, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги , вказуючи на те, що влітку відповідач проживав на дачі, а решта часу проживав у квартирі, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, яка складається з двох кімнат загальною площею 50,10 кв.м, жилою площею 28,70 кв.м.

Зазначена квартира належить позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування Ѕ частини квартири від 20 серпня 2001 року , який був укладений між позивачем та відповідачем, а Ѕ частину цієї квартири їй подарували бабуся , мати відповідача ОСОБА_4 за договором дарування Ѕ частки квартири від 22 червня 2012 року ( а.с. 5-10).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2004 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ,третя особа, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування відмовлено.( а.с. 11,12).

За довідкою КП" ЖЕО-111 Голосіївського району" від 04.09.2015 № 4851 в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований ОСОБА_2 ( а.с. 13).

Відповідач заперечуючи проти позову вказував на те , що спірна квартира є його постійним місцем проживання , іншого житла у нього немає. У літній період він проживає на дачі, а решту часу проживає в зазначеній квартирі. Він займає одну кімнату , а іншу кімнату позивач здає в оренду. У вересні 2015 року він приїхав до дому , але потрапити у квартиру не зміг, оскільки замки на вхідних дверях позивач поміняла.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала , що відповідач створив нову сім'ю і в квартирі не проживає, але доказів в підтвердження цього суду не надала, як і не надала доказів про наявність у відповідача іншого постійного місця проживання.

Сама позивач, як видно з копії 11 сторінки паспорта позивача, зареєстрована в АДРЕСА_2 і вона не заперечувала , що у квартирі АДРЕСА_1 не проживає ( а.с. 23)

Наданим позивачем актам про непроживання відповідача в спірній квартирі від 20 березня 2015 року, 22 червня 2015 року та 25 вересня 2015 року з 2012 року, суд дав належну оцінку і правильно не взяв їх до уваги , навівши відповідні мотиви.

Крім того, зі змісту цих актів випливає, що про обставини непроживання відповідача їм відомо зі слів мешканців та сусідів і їм про обставини непроживання відповідача на спірній жилій площі нічого невідомо .

Показанням свідка ОСОБА_8, матері позивача про непроживання відповідача в квартирі більше п'яти років, суд дав критичну оцінку, виходячи з того, що вона заінтересована в розгляді справи. До того ж вона не проживає в цій квартирі , а позивач не заперечувала , що до вересня 2015 року у відповідача були ключі від вхідних дверей квартири і він в будь-який час міг зайти в квартиру і проживати там.

Показання свідка ОСОБА_9, яка надавала ріелторські послуги позивачу з продажу зазначеної квартири , суд обгрунтовано не взяв до уваги, оскільки спірну квартиру вона стала відвідувати з вересня 2015 року, тобто після того, як позивач змінила замки на вхідних дверях і відповідач не мав можливості потрапити у квартиру.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилою площею, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав до задоволення позову, оскільки позивач не довів , що відповідач понад один рік без поважної причини не проживає в квартирі та має інше постійне житло.

Судом з'ясовані обставини, що мають значення для справи , а тому посилання в апеляційній скарзі не неповне з'ясування обставин справи є безпідставним.

Не знайшли свого підтвердження і доводи апеляційної скарги про порушення судом вимог матеріального та процесуального права, оскільки колегія суддів такого з матеріалів справи не вбачає.

За таких обставин, підстав до задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду колегією суддів не встановлено .

Керуючись ст. 303,304,307,308,315 ЦПК України , колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий

Судді: