Справа № 696/985/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року м. Камянка

Камянський районний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Шкреби В.В.,

при секретарі Галіневській Р.О.,

за участі

адвоката ОСОБА_1,

представника

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Камянка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (ДП «Укрспирт») про скасування наказів про внесення змін до штатного розпису та про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди,-

встановив:

ОСОБА_3 (далі - Позивач) звернулась до суду із позовом до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (ДП «Укрспирт») (далі - Відповідач) про скасування наказів про внесення змін до штатного розпису та про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх уточнених вимог вказала, що розпочала свою трудову діяльність з 23 листопада 1995 року на посаді інспектора відділу кадрів ДП «Косарський спиртзавод». 14 лютого 2011 року через структурні зміни підприємства вона була переведена на посаду начальника відділу Косарського МПД ДП «Укрспирт», з подальшим переведенням 23 вересня 2013 року на посаду провідного юрисконсульта Косарського МПД ДП «Укрспирт». 09 червня 2015 року наказом № 6/7-к її було звільнено з роботи у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Зазначила, що при звільненні за вказаної підстави не було дотримано встановленого законодавством порядку вивільнення працівників, грубо порушено її право на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення. У звязку з вказаним також посилалась на наявність підстав для стягнення з Відповідача на її користь матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 22 017 грн. 35 коп., середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні у розмірі 40470 грн. 17 коп., моральної шкоди на суму 20 000 грн. Просила суд визнати незаконним та скасувати накази Відповідача від 22.05.2015 року № 1/7 про внесення змін до штатного розпису Косарського МПД ДП «Укрспирт» в частині виведення посади провідного юрисконсульта та від 09.06.2015 року № 6/7-к про її звільнення, поновити її на роботі на раніше займаній посаді, стягнути вище вказані кошти та суму понесених нею витрат.

Представник Відповідача заперечував проти задоволення вказаних вимог, подав до суду письмові заперечення.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно, зясувавши всі її фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступних висновків.

Як установлено судом та підтверджується матеріалами справи, з 29 березня 2013 року у відповідності до наказу № 36/7-к від 23.09.2013 року Позивач працювала на посаді провідного юрисконсульта Косарського МПД ДП «Укрспирт» (а.с.28-30 т.1).

13 лютого 2015 року Міністерство аграрної політики та продовольства України (уповноважений орган управління) з метою зменшення адміністративних витрат звернулося до керівника ДП «Укрспирт» з листом № 37-32-3-13/1976 щодо проведення оптимізації кадрів ДП «Укрспирт» шляхом їх скорочення (а.с. 178 т.1).

22 травня 2015 року в.о. директора заступника директора ДП «Укрспирт» своїм наказом № 1/7 затвердив зміни до штатного розпису Косарського МПД ДП «Укрспирт», в результаті чого посада юрисконсульта виведена з указаного штатного розпису. В результаті затвердження нового штатного розпису кількість працюючих в апараті Косарського МПД ДП «Укрспирт» була зменшена з 186 до 185 чоловік (а.с.15-16 т.1).

05 червня 2015 року вказаний наказ, зміни до штатного розпису, супровідний лист та попередження були направленні Позивачу на адресу с. Косарі, вул. Леніна, б. 24, кв. 6 (а.с. 13-17 т.1).

Хоч згідно анкетних даних місцем проживання Позивача значиться інша адреса (с. Косарі, вул. Леніна, б. 24, кв. 8), зі змісту заяви Позивача від 09.06.2015 року (а.с. 81 т.1) випливає, що остання була попереджена про своє вивільнення у звязку з чим 09 червня 2015 року Позивач звернулась із письмовою заявою до ДП «Укрспирт» про розірвання трудового договору до закінчення двомісячного терміну встановленого п.1 ст. 49-2 КЗпП України та просила звільнити її з посади з 09 червня 2015 року (а.с. 81 т.1).

09 червня 2015 року наказом № 6/7-к Позивача було звільнено з роботи у звязку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 18 т. 1).

У відповідності до довідок від 10.08.2015 року (а.с. 82-83 т.1) вбачається, що Позивачу були перераховані розрахункові на суму 27 792 грн. 29 коп. та лікарняні на суму 6 612 грн. 21 коп.

В судовому засіданні встановлено і відповідними документами підтверджено, що у Відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, в тому числі скорочення чисельності або штату працівників.

У відповідності до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави, передбаченої п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Водночас, 19 березня 2015 року Позивачем подано заяву до голови первинної профспілкової організації Косарського МПД ДП «Укрспирт» про виключення її з членів профспілки (а.с. 88 т.2) і засіданням профспілкового комітету її заяву задоволено, про що свідчить протокол від 24 березня 2015 року № 12 (а.с. 89 т.2).

У звязку з вказаним суд приходить до висновку, що при звільненні Позивача, що мало місце після її виключення з профспілки, попередня згода профспілки на її звільнення не була необхідна. В такому разі питання про поновлення на роботі можливе до вирішення тільки у разі вчинення роботодавцем по відношенню до працівника інших порушень, які дають підстави для поновлення на посаді.

У ч.2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстави, зазначеної у п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Під час судового розгляду встановлено, і показами свідка ОСОБА_4 підтверджено, що одночасно з попередженням про скорочення Позивача було повідомлено про відсутність вакантних посад, що відповідають його кваліфікації, та пропозиція щодо інших посад, перелік яких додається. При цьому, Позивачу було направлено лише попередження, наказ ДП «Укрспирт» та зміни до штатного розпису, а перелік вакантних посад Позивачу не направлявся.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року розяснено, що розглядаючи трудові спори, повязані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобовязані зясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом законодавства, що регулює вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнений працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджував ся він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01.04.2015 року у справі № 6-40цс15, частиною другою статті 40 КЗпП України встановлено, що звільнення з підставі, зазначених у п.1,2,6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40 ,ч.3 ст.49-2КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади, які були на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Проте, судом установлено, що Позивачу не були запропоновані взагалі ніякі вакантні посади, що і послужило написання ним заяви про розірвання трудового договору.

З наданих суду відповідачем повідомлення переліку вакантних посад, станом на 09.06.2015 року в ДП «Укрспирт», на підприємстві існувала 421 вакантна посада, які запропоновані Позивачу не були (а.с.76-80 т.1), в тому числі посада юрисконсульта (а.с. 77 т.1).

У п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України врегульований порядок звільнення працівника з ініціативи власника. Цими нормами не передбачено подання працівником заяви про згоду на його звільнення за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, а тому така згода немає юридичних наслідків і не звільняє роботодавця від обовязку попереджати працівника про наступне звільнення за два місяці і від дотримання інших гарантій, які надають працівникові трудовим законодавством в тому числі і надання йому можливості обирати вакантні посади на підприємстві.

У звязку з вказаним вимога про скасування наказу Відповідача та поновлення на роботі підлягає задоволенню.

При вирішенні позовної вимоги про скасування наказу Відповідача про внесення змін до штатного розпису суд виходить з наступного.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зі змісту ст. 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обовязок доказування лежить не на суду, а на сторонах. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Право власника або уповноваженого ним органа визначати штат і чисельність робітників нормативно визначене у ч.3 ст. 64 ГК України. Однак, незалежно від того, закріплене таке право законодавчо чи ні, право визначати чисельність і штат робітників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу. Суд при розгляді спору про поновлення на роботі робітника зобовязаний зясувати наявність підстав для звільнення, але не вправі вирішувати питання доцільності скорочення чисельності або штату робітників.

Суд знаходить, що стороною Позивача не надано доказів неправомірності винесення наказу Відповідача від 22.05.2015 року № 1/7 про внесення змін до штатного розпису Косарського МПД ДП «Укрспирт» в частині виведення посади провідного юрисконсульта, а тому вимоги про визнання його незаконним і скасування є не обґрунтованими і задоволенню не підлягають.

У звязку з задоволенням вимоги про скасування наказу та поновлення на роботі Позивача у відповідності до ст. 235 КЗпП України підлягає і задоволенню вимога про стягнення з Відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки розрахунку при звільненні.

Згідно довідки (а.с. 22 т.1) середньоденна заробітна плата Позивача складала 209,69 грн., і відповідно до уточнених позовних вимог Позивач просила стягнути з Відповідача середній заробіток в розрахунку за 193 дні.

Відповідно до кількості робочих календарних днів за 2015-2016 роки з часу вимушеного прогулу по час слухання справи минуло 193 календарні робочі дні, з яких у 2015 році 144, у 2016 році 49.

Суд зобовязаний розглядати справи у межах позовних вимог, вважає, що розрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню з Відповідача є наступним: 209,69 х 193 дні = 40 470,17 грн. У звязку з вказаним, суд вважає, що наведений стороною Позивача розрахунок відповідає встановленим обставинам справи і вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню.

При вирішенні вимог щодо стягнення з Відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення суд виходить з наступних встановлених в судовому розгляді обставин.

Після звільнення Позивачу у відповідності до довідок від 10.08.2015 року (а.с. 82-83 т.1) вбачається, що Позивачу були перераховані розрахункові на суму 27 792 грн. 29 коп. та лікарняні на суму 6 612 грн. 21 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про оплату праці" та пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату за № 5 від 13.01. 2004 р. визначено структуру оплати праці, до якої входять:

-основна заробітна плата-винагорода за виконану роботу відповідно до встановлениїх норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки);

-додаткова заробітна плата, винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій;

-інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагороди за підсумки роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсації за інші грошові і м атеріальні виплати, які передбачені актами законодаства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12. 1999 р. №13 "Про практику застосування законодавства про оплату праці" роз"яснено, що при вирішенні спорів про оплату премій, винагороди за підсумки роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначені умови і розміри цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або їх розмір може бути зменшений) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведених вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування.

Умови праці працівників ДП "Укрспирт" врегульовані колективним договором на 2013-2015 роки, укладеного між ДП "Укрспирт" та профспілковою організацією на 2013-2015 роки, що зареєстрований управлінням соціального захисту населення Броварської міської ради, реєстраційний номер 08-21/24/13 05.07. 2013 р. (а.с. 129-135 т.1)

Так, даним колективним договором передбачено, що структура заробітної плати складається з основної, додаткової та інших заоохочувальних та компенсаційних виплат.

Підстави, порядок надання, позбавлення заохочувальних та компенсаційних виплат визначено додатками до зазначеного колективного договору.

Відповідно до Положення про надання соціальних гарантій, компенсацій та пільг працівникам ДП "Укрспирт", яке є додатком № 4 до колективного договору (а.с. 139-140 т.1), з метою матеріальної зацікавленості працівників соціальні пільги та компенсації надаються додатково, при фінансовій можливості підприємства.

Соціальні гарантії, компенсації та пільги (надалі-соціальні виплати), які передбачені додатком № 4 до колективного договору (а.с. 136-138 т.1) не належать до основного фонду оплати праці та є заохочувальними та компенсаційними виплатами зокрема: одноразовими заохоченнями, не повязанами з конкретними результатами праці. Враховуючи це, невиплата таких соціальних пільг, не пов"язаних із заробітною платою, не є підставою для їх стягнення згідно з положенням статті 116 КЗпП України.

Відповідно до п. 41 Положення про оплату праці працівників ДП "Укрспирт", яке є додатком №2 до колективного договору , розміри доплат і надбавок, премій та іншлих стимулюючих виплат можуть змінюватися, їх виплата може припинятися за умови наявності дисциплінарних стягнень та при відсутності фінансової можливості.

Відповідно до розділу 7 Статуту Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт", затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовльства України від 10 травня 2012 року №260 (а.с. 141-150 т.1), основним показником, що узагальнює фінансові результати діяльності підприємства, є прибуток (дохід).

Розподіл прибутку (доходу) підприємства здійснюється відповідно до затвердженого фінансового плану з урахуванням вимог Господарського Кодексу України та інших законів.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь в справі.

Частина 3 статті 60 ЦПК України-доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Позивач по даній справі не надав суду доказів, які б свідчили про те, що ДП "Укрспирт" мало фінансові можливості виплатити їй одноразову матеріальну допомогу, а витребуванні докази (а.с. 219-249 т.1, а.с. 1-28 т.2) вказують на те, що заяви Позивача про надання їй відпустки за час роботи не містили прохання про виплату їй матеріальної допомоги, і згідно розпоряджень Відповідача вказівка на надання матеріальної допомоги відповідно не виносилась.

З наведеного випливає, що відсутні підстави вважати вимогу про стягнення з Відповідача матеріальної допомоги на оздоровлення обґрунтованою, а тому вона задоволенню не підлягає.

Згідно вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлене договором або законом.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р., з послідуючими змінами і доповненнями, № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Враховуючи наведене та обставини справи, а саме те, що з вини Відповідача тривалий час (на протязі декількох місяців), неправомірними діями позивачу безсумнівно було завдано душевних страждань, оскільки він був позбавлений коштів на прожиття, придбання продуктів харчування, можливості утримувати свою сім'ю, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, погіршення стану здоров'я, суд вважає, що з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню моральна шкода в розмірі 5 000 грн., виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складається з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Згідно ч.1 та 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничні розміри компенсації витрат, що пов'язані з розглядом цивільних та адміністративних справ, відповідно до якого розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно ст. ст. 38, 40 ЦПК України сторона, третя особа, яка відповідно до закону захищає права, свободи чи інтереси інших осіб, а також заявники та інші заінтересовані особи в справах окремого провадження можуть брати участь у цивільній справі особисто або через представника.

Представником у суді може бути адвокат або інша особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність і належно посвідчені повноваження на здійснення представництва в суді, за винятком осіб, визначених у статті 41 цього Кодексу.

Повноваження адвоката як представника згідно ст. 42 ЦПК України крім документів, визначених у ч. 1 даної статті, можуть також посвідчуватись ордером, дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги, або договором. До ордера обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Відповідно до ч.1 ст. 26 ЗУ «Про адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Матеріалами справи підтверджено, що між Позивачем та її адвокатом укладено договір про надання юридичної допомоги від 05 червня 2016 року, за умовами якого останній взяв на себе зобов'язання представництво Позивача в суді при розгляді вказаної вище цивільної справи.

У відповідності до квитанції адвокату сплачено грошові кошти на суму 3 790 грн.

Також, адвокатом надано розрахунок витрат на правову допомогу на загальну суму 3 790 грн. 00 коп.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України визначено однією із засад цивільного законодавства свободу договору, в зв'язку з чим суд вважає що приєднаний до матеріалів справи вищевказаний договір, підписаний сторонами та скріплений печаткою адвоката, є належним доказом у справі.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судові витрати не є збитками в розумінні ст. 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Відшкодування чи розподіл судових витрат не стосуються суті позову, а після розгляду справи по суті суд вирішує питання щодо їх розподілу незалежно від клопотання сторін по справі, проте їх понесення підлягає доказуванню, оскільки процесуальне законодавство вимагає їх документального підтвердження, а їх склад та розмір входять у відповідності до ст. 84 ЦПК України до предмета доказування.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, а суд згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Матеріалами справи підтверджено, що адвокат ОСОБА_1 приймав участь у судових засіданнях 23.07.2015 року 06 хв., 14.09.2016 року 46 хв., 29.10.2015 року 87 хв., 18.11.2015 року 70 хв., 15.12.2015 року 66 хв., 15.03.2016 року 180 хв., а також знайомився зі справою 01.12.2015 року, а загалом 7 год., як це вказано у розрахунку адвоката.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» встановлено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня 2015 року по становить 1218 гривень, а 40 % від вказаної суми становить 1218*40/100 = 487,2, що є з урахуванням положень Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розміром компенсації за 1 год. участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік» встановлено, що мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 01 січня 2016 року становить 1378 гривень, а 40 % від вказаної суми становить 1378*40/100 = 551,2

Ці ж розміри враховані адвокатом Позивача у розрахунку витрат на правову допомогу.

З урахуванням вказаного вище, суд приходить до висновку, що проведений адвокатом розрахунок є таким, що не викликає сумнівів, правильним, підтверджений матеріалами справи та доказами.

Окрім понесених витрат на правову допомогу стороною Позивача також понесені витрати по оплаті судового збору на суму 243 грн. 60 коп., а також витрати, повязані з явкою до суду адвоката, які згідно квитанцій та талонів становлять 357 грн. 64 коп.

Таким чином, суд приходить до висновку, що стороною Позивача заявлено вимогу про стягнення по справі з Відповідача судових витрат на загальну суму 4 391 грн. 24 коп.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

В процентному співвідношенні сума задоволених позовних вимог складає 55% (з заявлених вимог на суму 82 487 грн. 52 коп., задоволено вимоги на суму 45 470 грн. 17 коп.), а тому з Відповідача на користь Позивача слід стягнути понесені стороною Позивача судові витрати на суму 2 415 грн. 18 коп., з яких витрати по сплаті судового збору 133 грн. 98 коп., витрати, повязані з явкою до суду 196 грн. 70 коп., витрати на правову допомогу 2 084 грн. 50 коп.

З вищенаведеного суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову і вважає необхідним у відповідності до ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, на підставі ст. ст. 40, 43, 49-2, 235 КЗпП України, ст. 21 Закону України «Про оплату праці», ст. 23 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (ДП «Укрспирт») про скасування наказів про внесення змін до штатного розпису та про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, затримки розрахунку при звільненні, стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди задовольнити частково.

Скасувати наказ Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (ДП «Укрспирт») від 09.06.2015 року № 6/7-к про звільнення ОСОБА_3 за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді провідного юрисконсульта Косарського МПД ДП «Укрспирт».

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (ДП «Укрспирт») на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.06.2015 року по 15.03.2016 року в сумі 40 470 (сорока тисяч чотириста сімдесяти) грн. 17 коп.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (ДП «Укрспирт») на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану незаконним звільненням у розмірі 5 000 (пяти тисяч) грн.

Стягнути з Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості «Укрспирт» (ДП «Укрспирт») на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на загальну суму 2 415 (дві тисячі чотириста п'ятнадцять) грн. 18 коп., з яких витрати по сплаті судового збору 133 (сто тридцять три) грн. 98 коп., витрати, повязані з явкою до суду 196 (сто девяносто шість) грн. 70 коп., витрати на правову допомогу 2 084 (дві тисячі вісімдесят чотири) грн. 50 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Черкаської області через Камянський районний суд Черкаської області шляхом подачі протягом десяти днів після його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: