Номер провадження: 22-ц/785/2387/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.03.2016 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Суворова В.О., Артеменка І.А.

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області, Відділу держгеокадастру у Роздільнянському районі Одеської області, Садівничого товариства «Судоремонтник - 5» про визнання недійсним свідоцтва про право власності та державного акту на земельну ділянку, розподіл спільного майна подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до Роздільнянського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області, Відділу держгеокадастру у Роздільнянському районі Одеської області, Садівничого товариства «Судоремонтник - 5» про визнання недійсним свідоцтва про право власності та державного акту на земельну ділянку, розподіл спільного майна подружжя посилаючись на те, що в січні 1994 року сторони офіційно зареєстрували шлюб.

У звязку із тим, що позивач у 1990 році залишилась без роботи, вона вимушена була влаштуватись на роботу за кордоном (в Ізраїлі), однак для того, щоб отримати дозвіл на виїзд за кордон, їй необхідно було фіктивно розірвати шлюб.

Таким чином в 1997 році шлюб між сторонами було розірвано, однак сторони продовжували жити однією сім'єю, вести спільне господарство. Як стверджує позивач сторони фактично перебували у шлюбі до 2003 року, тобто вели спільне господарство, будували будинок та проживали однією сім'єю.

В 1987 році ОСОБА_3, як вдова працівника МВС, в кооперативі «Судоремонтник-5» отримала земельну ділянку №119 для ведення садівництва, від якої попередньо відмовився її знайомий ОСОБА_5 Її включили в списки осіб, яким була надана земельна ділянка в кооперативі від заводу, їй було видано членську книжку. В 1992 році вона отримала в товаристві земельну ділянку № 120, а в подальшому в 1996 році їй передали в користування земельну ділянку № 118.

Зазначені земельні ділянки були надані позивачу особисто, як вдові працівника МВС, тому ОСОБА_3 вважає, що ОСОБА_2 до цього не має ніякого відношення, йому ніколи земельні ділянки у вказаному СТ «Кооператив-5» (нині «Судоремонтник-5») в користування не надавалися.

У 1991 році позивач розпочала будівництво дачного будинку в с Богнатове, Роздільнянського району Одеської області. Дачний будинок вона будувала за власні кошти, які заробляла під час поїздок за кордон. Крім коштів, які заробляла позивач особисто та вкладала в будівництво, також фінансово допомагав у будівництві дачного будинку син позивача, який в той час працював моряком дальнього плавання.

Після того, як будинок було збудовано, ОСОБА_3 продовжувала їздити за кордон працювати, неодноразово їздила гостювати до сина (в США), з метою допомогти йому вести господарство, неодноразово лікувалась за кордоном

Коли поверталась в ОСОБА_6, то мешкала у дачному будинку в с Багнатове, Роздільнянського району Одеської області.

Позивач була впевнена, що земельні ділянки №118, №119, 120 та садовий будинок побудований нею належать їй і вона зможе його узаконити у будь який час.

Однак, як посилається позивач ОСОБА_2 за допомогою посадових осіб ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області нібито отримав рішення №16 сесії ОСОБА_4 селищної ради Роздільнянського району Одеської області від 05 березня 1994 року (про яке позивачу стало відомо лише 19.02.2014 року), згідно з яким ОСОБА_2 було надано в користування земельну ділянку № 119.

Після цього, ОСОБА_2 використовуючи неіснуюче рішення про виділення йому земельної ділянки №119 в с. Богнатове Роздільнянського району Одеської області оформив право власності на нерухоме майно та отримав свідоцтво серія САВ №762015 від 07.09.2010 на садовий будинок загальною площею 181,50 кв.м, житловою площею 75,80 кв.м за адресою: Одеська область, Роздільнянський район, с. Богнатове, ОСОБА_4 сільська Рада, садівниче товариство «Судоремонтник-5», Садовий масив «Бурдівський», будинок № 119 тільки на своє ім'я, достовірно знаючи, що садовий будинок був побудований сторонами під час шлюбу, але за власні кошти позивача.

Крім того, ОСОБА_2 отримав державний акт серії РІ №486996, про право власності на земельну ділянку на території ОСОБА_4 сільської Ради Роздільнянського району Одеської області, діл. №119, 121, садівниче товариство «Судоремонтник-5» ОСОБА_4 сільської Ради Роздільнянського району Одеської області, виданий на своє ім'я на земельну ділянку: площею 0,084 га, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2351 від 03 червня 2003 року, хоча йому ніколи не виділялася земельна ділянка № 119, а земельна ділянка під № 121 належить іншій особі.

За фактом заволодіння гр. ОСОБА_2 спірним майном, зареєстровано заяву в Єдиному реєстрі досудових розслідувань та проводиться досудове розслідування.

На теперішній час земельні ділянки № 118, 119, 120 садового товариства продовжують перебувати у незаконному користуванні ОСОБА_2, чим порушуються мої законні права. Документи, що підтверджують моє право володіння та користування вказаними земельними ділянками були викрадені відповідачем - ОСОБА_2 під час скоєння злочину, що підтверджується постановою Приморського районного суду м. Одеси від 15.01.2008. ОСОБА_2 був визнаний винним в скоєнні злочинів, передбачених ст.190 ч.2, ст. 357 ч. З, ст. 358 ч. З КК України.

Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, визнано недійсним та скасовано рішення ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області №16 від 05.03.1994 року про надання ОСОБА_2 земельної ділянки № 119 загальною площею 0,04 га, розташованої на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області для будівництва садового будинку.

Визнано недійсним та скасовано рішення ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області 7 сесії ХХІV скликання від 24.04.2003 року №56 про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки загальною площею 0,084 га, розташованої на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області за адресою ділянки №119,120 садівниче товариство «Судоремонтник-5» ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області для ведення садівництва.

Визнано недійсним та скасовано Державний акт серії Р1 №486996 про право приватної власності на землю виданий на підставі рішення 7 сесії ХХІV скликання ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області від 24.04.2003 року №56, на імя ОСОБА_2 на земельні ділянки №119, 120 загальною площею 0,084 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, які розташовані на території ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району Одеської області Садівниче товариство «Судоремонтник-5», зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2351 від 03.06.2003 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину садового будинку з надвірними спорудами №119 загальною площею 181,50 кв.м, в тому числі житловою 75,80 кв.м, який розташований за адресою: Одеська область Роздільнянського району ОСОБА_4 сільська рада садове товариство «Судоремонтник-5», садовий масив «Бурдівський», який складається з: житловий будинок під літ. «А», веранда під літ «а», альтанка під літ. «Б», сарай під літ. «В», санвузол під літ. «Г», цистерна «І», огорожа №1, ворота №2, який зареєстрований на праві власності на імя ОСОБА_2 на підставі свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САВ №762015 від 07.09.2010 року, виданого ОСОБА_4 сільською радою Роздільнянського району Одеської області.

Зобовязано садівниче товариство «Судоремонтник-5» видати ОСОБА_3 садові книжки на члена СТ «Судоремонтник-5» на земельні ділянки №118,120.

В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто за ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати по справі в сумі 1243,60 грн, а також судовий збір на користь держави 2640 грн.

Вважаючи рішення суду незаконним ОСОБА_2 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково суд обгрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 та ОСОБА_2 проживали однією сім»єю без реєстрації шлюбу з 1983 року по 1994 рік, з 29 січня 1994 року по 1997 рік проживали в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено актовим записом про шлюб, а далі продовжували проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу за поясненнями ОСОБА_3 по 2003 рік, а згідно пояснень ОСОБА_2 по 1999 рік.

ОСОБА_2 на підставі Державного акту про право приватної власності на землю серії Р1 №486996, виданого 03.06.2003 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2351 належать земельні ділянки № 119, 120, розташовані в СТ «Судоремонтник-5» ОСОБА_4 сільської ради Роздільнянського району , надані йому для ведення садівництва. Державний акт про право приватної власності на землю видано ОСОБА_2 на підставі рішення ОСОБА_4 сільської ради №56 від 24.04.2003 року про передачу земельної ділянки у власність.

Крім цього, на вказаних земельних ділянках розташований трьохповерховий садовий будинок з господарчими спорудами, який згідно свідоцтва про право власності САВ №762015 від 07.09.2010 року, виданого на підставі рішення ОСОБА_4 сільської ради №16-10 від 26.05.2010 року, зареєстровано на ім`я ОСОБА_2

Виходячи із змісту статей 13,14,41,55 Конституції України, якими гарантовано державний захист майнових прав громадян і не обмежено можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, сама по собі відсутність у особи документа, що посвідчує право на земельну ділянку, не може бути підставою для відмови їй у судовому захисті таких прав.

Про такий підхід до вирішення зазначених питань йдеться у рішенні Конституційного суду України від 22.09.2005 року №5-рп2005 у справі №1-17/2005 щодо відповідності Конституції України (конституційності положень ст.92, п.6 розділу Х «Перехідні положення земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками), в якому зокрема підкреслено, що громадяни та юридичні особи не можуть втрачати раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.(правові позиції Верховного суду України 2006 року)

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_3 правомірно звернулась до суду за захистом порушеного права на користування земельними ділянками №118,119,120 в СТ «Судоремонтник-5», якими на її думку незаконно заволодів ОСОБА_2, не маючи при цьому документів на право власності або користування земельними ділянками.

В матеріалах справи містяться докази того, що станом на 2002 рік земельні ділянки №118,120 перебували в користуванні ОСОБА_3, зокрема цей факт підтверджено наданим СТ «Судоремонтник-5» списком садоводів кооперативу та копіює рішення правління ОТ «Кооператив-5» від 04.08.1996 року, згідно якого саме садоводу ОСОБА_7 надавалась земельна ділянка №118 після її вилучення у садовода ОСОБА_8 Даними документами підтверджено, що земельні ділянки №118,120 до 2002 року дійсно належали ОСОБА_3 Дані обставини в суді визнав і ОСОБА_2

Постановою Приморського районного суду Одеської області від 15.01.2008 року при розгляді кримінальної справи, за якою ОСОБА_2 звинувачувався у вчиненні злочинів за ст.190 ч.2, ст.357 ч.3, ст.358 ч.3 КК України, останнього звільнено від кримінальної відповідальності за вказаними статтями в силу Закону України «Про амністію», і цією ж постановою встановлено, що в 2002 році ОСОБА_2А , використовуючи підробне доручення від імені ОСОБА_3 на розпорядження її власністю, в період часу з 19.11.2002 року по 03.11.2003 року, незаконно заволодів грішми ОСОБА_3 на суму 4570 грн., які знаходились на зберіганні в Ощадбанку, а також оформив на своє ім`я земельну ділянку № 118 площею 0,06 га вартістю 60 тис.грн та ділянку № 120 площею 0,04 вартістю 40 тис грн., розташовані в «Судоремонтник-5» Роздільнянського району Одеської області.

Постанова Приморського районного суду Одеської області від 15.01.2008 року набрала законної сили, а тому факти, встановлені даною постановою при розгляді кримінальної справи, достовірно вказують на те, що земельні ділянки № 120, № 118, розташовані в СТ «Судоремонтник-5» перебували в користуванні ОСОБА_7 і вибули з її користування незаконно шляхом вчинення ОСОБА_2 злочинних дій.

Відповідно до ст.116 Земельного кодексу України 2002 року надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом.

В установленому законом порядку земельні ділянки № 118, 120 СТ «Судоремонтник-5» з користування ОСОБА_3 не вилучались, а тому земельна ділянка № 120 не могла бути передана у власність ОСОБА_2 на підставі рішення ОСОБА_4 сільської ради №56 від 24.04.2003 року без попереднього вилучення у землекористувача, а тому вказане рішення є незаконним і таким, що суперечить ст.116 ЗК України.

Крім цього позивач доводила в суді, що і земельна ділянка № 119 в СТ «Судоремонтник-5», яка також надавалась їй в 1987 році в звязку з відмовою від неї садовода ОСОБА_5 на її користь, також передана у власність ОСОБА_2 незаконно.

Відповідно до ст.50 ЗК України 1970 року земельні ділянки для ведення колективного садівництва та городництва надавались підприємствам, установам, організаціям і порядку і на умовах, встановлених законодавством Союзу РСР та Української РСР і повноваженнями щодо надання земель були наділені відповідно до ст. 135 Земельного кодексу УРСР Рада Міністрів Української РСР, виконавчі комітети обласних, районних (міських) Рад народних депутатів у межах їх компетенції.

Так на підставі розпорядження Ради Міністрів Української РСР від 20.05.2986 року № 260-р та рішення облвиконкому обласної Ради народних депутатів від 03.04.1986 року Одеському судоремонтному заводу ім. 50річчя УРСР було надано земельну ділянку площею 33,2 га для колективного садівництва (а.с.14) 19.03.1987 року на підставі рішення виконкому Роздільнянської районного ради народних депутатів №89 було зареєстровано Статут Садового товариства «Судоремонтник-5». Також Одеському судоремонтному заводу ім. 50річчя УРСР було видано Державний акт на право користування земельною ділянкою площею 34,4 га для організації садівництва.

В 1992 році в Україні був прийняти новий Земельний кодекс України в новій редакції, відповідно до ст.6 якого було передбачено передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам, в тому числі і для ведення садівництва. Статтею 5 цього кодексу також було встановлено, що розпорядження земельними ділянками, що перебувають в колективній власності громадян здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Відповідно до ст.17 Земельного кодексу України 1992 року передача земельних ділянок у колективну власність здійснювалась радами, на території якої знаходились земельні ділянки.

Згідно наданих суду двох членських книжок №84, №119 ОСОБА_2 є членом садового товариства «Судоремонтник-5» з 1987 року як користувач земельної ділянки №119 на підставі рішення облвиконкому від 03.04.1986 року №168 та протоколу №1 від 26.03.1987 року загальних зборів садового колективу «Судоремонтник», а також згідно книжки № 84 - на підставі рішення виконкому Роздільнянської районної ради від 29.07.1987 року. Крім цього ОСОБА_2 надав суду виписку із рішення ОСОБА_4 сільської ради №16 від 05.03.1994 року, згідно якої ОСОБА_2 надано в користування земельна ділянка № 119 площею 0,04 га із земель сільської ради та дозволено будівництво садового будинку.

В ході перевірки вказаних підстав передачі земельної ділянки №119 на користь ОСОБА_2 виявлено, що - із повідомлення СТ «Судоремонтник-5», Державного архіву Одеської області від 06.11.2015 року(а.с.321) встановлено, що первісний протокол загальних зборів №1 від 26.03.1986 року садівничого кооперативу, а також первісний список осіб, яким було надано в користування земельні ділянки для ведення садівництва судоремонтним заводом, на теперішній час не зберігся, відсутні виписки із цих рішень у позивача ОСОБА_3 та у відповідача ОСОБА_9; - рішення Роздільнянської районної ради народних депутатів №54 від 29.07.1987 року, яке вказано як підстава надання земельної ділянки №118, №119,№120 ОСОБА_2 в книжці члена садового кооперативу № 119 згідно відповіді архівного відділу Роздільнянської РДА взагалі не існує і на користь ОСОБА_2 не приймалось; - рішення ОСОБА_4 сільської ради № 16 від 05.03.1994 року про передачу на користь ОСОБА_2 земельної ділянки в СТ «Судоремонтник-5» згідно повідомлення архівного відділу Роздільнянської районної державної адміністрації від 24.02.2014 року за №3, ОСОБА_4 сільської ради №27 від 25.11.2015 року взагалі в 2003 році не приймалось, що встановлено на підставі наявних протоколів сесій ОСОБА_4 сільської ради за 2003 рік, а 05.03.1994 року сесія ОСОБА_4 сільської ради в зазначену дату не проводилась.

Таким чином, підставою для прийняття рішення ОСОБА_4 сільської ради №56 від 24.04.2003 року про передачу у власність ОСОБА_2 земельної ділянки №119 в СТ «Судоремонтник-5» була надана виписка із рішення ОСОБА_4 сільської ради №54 від 05.03.1994 року, яке в межах компетенції сільської ради не приймалось.

Також судом по справі не виявлено і самого оскаржуваного рішення Єереміївської сільської ради №56 від 24.04.2003 року, так як в ОСОБА_4 сільській раді і в архівному відділі Роздільнянської РДА згідно наданої суду інформації протоколи сесій ОСОБА_4 сільської ради за 2003 рік відсутні. Не надано копії рішення і ОСОБА_2, не виявлено його також в матеріалах технічної документації, витребуваної судом із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі . Надані ж суду ОСОБА_10 членські книжки не є документами, які є належними та допустими доказами, які можуть свідчити про передачу йому в користування земельних ділянок для ведення садівництва в СТ "Судоремонтник-5", оскільки жодна з них належним чином не оформлена (відсутні печатки садового товариства).

Статтями 116,118 Земельного кодексу України визначено підстави та порядок набуття громадянами та юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності.

Державний акт про право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади , тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством , зокрема ст.116,118 ЗК України . (постанови судових палат у цивільних та господарських справах ВСУ від 13.05.ю2015 року №6-164цс15)

Отже, встановлені по справі обставини, суд обгрунтовано вважав законними підставами для скасування рішення ОСОБА_4 сільської ради №56 від 24.04.2003 року про передачу земельних ділянок у власність ОСОБА_2, так як земельні ділянки № 119, 120 в СТ «Судоремонтник-5» для ведення садівництва єдиним масивом, без виготовлення технічної документації, в порушення вимог ч.5 ст.116 ЗК України передані у власність ОСОБА_2 в незаконний спосіб. Оскільки незаконним визнається рішення про передачу у власність земельних ділянок, то і недійсним належить визнати і Державний акт про право приватної власності на землю серії Р1 №486996, виданий 03.06.2003 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2351 на ім`я ОСОБА_2

Крім цього позивачка в заявленому позові просить визнати розташований на спірній земельній ділянці будинок з господарчими спорудами спільною сумісною власністю її та відповідача ОСОБА_2, так як вказаний будинок був побудований для спільного проживання їх сім`ї, за спільні кошти і звершений будівництвом період перебування у шлюбі з 1994 по 1997 рік, а також на належній їй земельних ділянках №119,120 в СТ «Судоремонтник-5».

Даний будинок був оформлений ОСОБА_2 у власність в 2010 році, що підтверджено правовстановлюючими документами, наявними в матеріалах справи - свідоцтвом про право власності САВ №762015 від 07.09.2010 року, виданого на підставі рішення ОСОБА_4 сільської ради №16-10 від 26.05.2010 року.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про власність» у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах.

Згідно із ч.1 ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них (аналогічні положення містяться містяться в пунктах 1,2 ч.1 ст.57 СК України). Суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 р. особами, які проживали однією сім»єю , але не перебували в зареєстрованому шлюбі необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна , набутого одним із подружжя, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення ч.1 ст.24 КПШС України, ч.1 ст.17 Закону України від 07.02.19991 року №697 «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного суду України від 12.06.1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім»ю України» та від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності « (постанова ВСУ від 11.03.2015 року у справі №6-211цс14)

Судом встановлено по справі, що будівництво садового будинку на земельній ділянці №119 в СТ «Судоремонтник-5» було розпочато ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в 1991 році в період їх спільного проживання без реєстрації шлюбу і метою створення спільної сумісної власності, що сторони підтвердили в судовому засіданні. Вони мали намір проживати однією сім»єю і використовувати будинок в інтересах сім`ї, до якої як вказав ОСОБА_2 входили він, ОСОБА_3 та її діти.

Факт участі в будівництві підтвердили обидві сторони, зокрема ОСОБА_3 надала документи на придбання в цей період великої кількості цегли для будівництва садового будинку, цементу та піску, дошок, датованих 1991 роком, а ОСОБА_2 надав документи на придбання будівельних блоків та сплату робіт за роботу автокрану.

Із витребуваної судом інвентарної справи та технічного паспорту на садовий будинок №119 та господарчі споруди, встановлено, що всі будівлі та споруди датовані 1990-1991 роками забудови, що відповідає показам ОСОБА_3 стосовно часу зведення будинку та господарчих споруд. Крім цього в матеріалах інвентарної справи будь-які документи щодо здачі будинку в експлуатацію відсутні, а тому документально не підтверджено час завершення будівництва і суд дані обставини встановив на підставі допитаних по справі свідків.

ОСОБА_3 доводила в суді, що садовий будинок та господарчі споруди були розпочаті будівництвом в 1990-1991 роках, однак завершені будівництвом в 1996 році, саме з цього часу вони з ОСОБА_2 поселились та проживали в будинку, тримали підсобне господарство. В 1996 році вони в будинку облаштували камін. В будинку вона проживала до 1999 року до від`їзду її до Америки. ОСОБА_2 доводив в суді, що до 2003 року на місці будинку була зведена лише коробка , а він завершив будівництво будинку після 2003 року, після припинення сімейних стосунків з ОСОБА_3 за власні кошти.

Однак дані покази ОСОБА_2 в суді повністю спростовані допитаними по справі іншими свідками ОСОБА_11, ОСОБА_6, ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

Таким чином судом встановлено, що будівництво спірного садового будинку № 119 було завершено в період знаходження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у шлюбі в 1996 році , а тому вони набули право спільної сумісної власності на садовий будинок та господарчі споруди, не дивлячись на те, що розпочали будівництво в період перебування в фактичних шлюбних відносинах. Крім цього саме в період шлюбу поселилися в будинок та використовували його в інтересах сім»ї, про що свідчать надані суду позивачем ОСОБА_3 фотографії.

Отримання правовстановлюючого документу та реєстрація права власності на будинок на ім»я ОСОБА_2 в 2010 році лише підтверджує право власності на будинок та надає можливість розпорядитися цим майном.

Відповідна правова позиція викладена у постанові ВСУ від 13.06.20102 року у справі 6-54цс12, згідно якої внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно даних про право власності на об»єкт нерухомого майна, збудований до набрання чинності Законом України від 01.07.201004 року №1952 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не породжує в особи права власності , а засвідчує офіційне визнання і підтвердження державою факту наявності в особи цього права. Право власності на збудований до набрання чинності об»єкт нерухомого майна виникає в порядку, який існував на час його будівництва.

Оскільки спірний будинок та господарчі споруди №119 в СТ «Судоремонтник-5» є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2, їх частки в будинку є рівними і складають по 1/2 частині відповідно до ст. 28 КПШС України.

При розгляді справи ОСОБА_2 просив відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3, так як такий спір вже розглядався Роздільнянським районним судом в по ньому ухвалено рішення від 24.12.2012 року, яке набрало законної сили, а також просив згідно поданої ним заяви застосувати при розгляді даної справи строк позовної давності по заявленим вимогам ОСОБА_3, і по цим підставам відмовити їй в позові.

Судом встановлено, що 25.07.2012 року ОСОБА_3 зверталась в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4 сільська рада про визнання законним користувачем та витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому просила припинити незаконне заволодіння її земельною ділянкою №118 та №120, розташованими в СТ «Судоремонтник-5», так як факт незаконного заволодіння належними їй земельними ділянками був встановлений по кримінальній справі та визнати за нею право користування вказаними земельними ділянками, а також припинити незаконне заволодіння майном, а саме садівничим будинком (об`єктом незавершеного будівництва), розташованим на земельній ділянці №119 СТ «Судоремонтник-5». В ході слухання по справі позивачем було уточнено позовні вимоги, в яких позивач просила скасувати свідоцтво про право власності на садовий будинок №119 серії САВ №762015, видане 16.09.2010 року виконкомом ОСОБА_4 сільської ради на ім»я ОСОБА_2 на садовий будинок в СТ «Судоремонтник-5» та визнати за нею право власності на вищевказане нерухоме майно.

Відповідно до п.2 частини першої статті 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі , якщо є таке, що набрало законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі або про укладенням мирової угоди сторін , ухвалені або постановлені з приводу спору між тими ж сторонами , про той самий предмет із тих самих підстав. Відповідно до наведеної норми згідно правової позиції Верховного суду України , викладеної в постанові по справі №6-1133цс15 від 21.10.2015 року позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріальноправовими вимогами та обставинами , що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Із матеріалів даної справи встановлено, що даний позов заявлено як до ОСОБА_2, так і до нового відповідача ОСОБА_4 сільської ради, правові підстави для визнання правовстановлюючих документів на садовий будинок №119 заявлені на підставі норм Сімейного кодексу України вперше, а тому вказаний спір не є тотожним спору, який розглядався Роздільнянським районним судом по цивільній справі №2-724/2012 року і по якому ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Крім цього згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 04.12.2014 року, яка ухвалена по результатам перегляду за касаційною скаргою ОСОБА_3 ухвал Роздільнянського районного суду Одеської області від 09.04.2014 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 06.11.2014 року стосовно перегляду рішення суду за новоявленими обставинами, новими підставами для позову визнано вимоги ОСОБА_3 про визнання рішень місцевих органів самоврядування, на підставі яких було видано правовстановлюючий документ на будинок , протиправними, а також вимоги стосовно визнання незаконним Державного акту про право приватної власності на землю серії Р1 №486996 та рішення місцевого органу самоврядування про його видачу.

Стосовно застосування строків позовної давності по заявленим вимогам, то суд правильно виходив з наступних фактів, установлених судом в ході розгляду справи.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного суду України у п.15 постанови №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності» для пред`явлення позову про витребування належного громадянинові майна , інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений ст.50 Закону України «Про власність» і ст.71 ЦК УРСР строк позовної давності , якщо інше не передбачено законом. У тих випадках , коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право власності на майно учасника спільної власності не зазначеного в правовстановлюючих документах, обчислюється відповідно до ст.76 ЦК УРСР з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися , що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна.

Із пояснень ОСОБА_3 судом встановлено, що про порушення своїх майнових прав, зокрема ті обставини, що ОСОБА_2 незаконно оформив правовстановлюючі документи на земельні ділянки № 119,120 в СТ «Судоремонтник-5», які надавались їй в користування, а також правовстановлюючі документи на їх спільно збудований садовий будинок №119 вона дізналась в судовому засіданні при розгляд цивільної справи №2-724/12, №511/832/14-к 13.12.2012 року, коли ОСОБА_2 надав в суд Державний акт про право приватної власності на земельні ділянки №119,№120 в СТ «Судоремонтник-5» та свідоцтво про право власності на садовий будинок №119 САВ №762015 від 07.09.2010 року . Про це свідчить зміст її позовних вимог, заявлених по вказаній справі, який вона подала 25.07.20102 року і просила припинити право користування земельними ділянками №119,120 та садовим будинком за ОСОБА_2

Дані обставини в суді підтверджені копією позовної заяви ОСОБА_3 матеріалами справи №2-724/20102 року , наданими суду та оглянутими в судовому засіданні.

Судом встановлено, також що тривалий час ОСОБА_3 доводила, що земельні ділянки №118,№120 незаконно вибули з її користування, і лише в 2008 році постановою Приморського суду м.Одеси було встановлено дані факти та вчинення незаконних дій ОСОБА_2 відносно майна ОСОБА_3

Крім цього в провадженні прокуратури Роздільнянського району Одеської області до цього часу знаходження кримінальне провадження, порушене за заявою ОСОБА_3, відносно посадових осіб СТ «Судоремонтник-5», які на думку ОСОБА_3 сприяли ОСОБА_14 в незаконному заволодінні її земельними ділянками в СТ «Судоремонтник-5», що підтверджується наданим по справі витягом з Реєстру досудових проваджень.

Оскільки про порушені права ОСОБА_3 дізналась - 13.12.2012 року, строк для звернення до суду за захистом порушених прав трирічний збігає 13.12.2015 року . З цим позовом вона звернулась в суд - в квітні 2015 року.

Тому суд правильно вважав, що при зверненні до суду з даними позовними вимогами строк позовної давності ОСОБА_3 не пропущено і підстав для відмови в задоволенні її позовних вимог в зв»язку з закінченням строків давності для захисту порушених прав в суді не має.

Проте суд правильно вважав, що для визнання права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину садового будинку №119 в СТ «Судоремонтник-5» необхідності в скасуванні частково свідоцтва про право власності на садовий будинок і рішення, на підставі якого видавалось свідоцтво, як про то просить позивачка в позовній заяві , не має, так як рішення суду в частині визнання права власності на садовий будинок за ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частини є підставою для реєстрації за нею прав на цю частку в будинку в Реєстраційній службі і відповідно за ОСОБА_2 реєструється належна йому друга частина будинку, тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на необгрунтовану відмову суду застосувати для спірних правовідносин позовну давність, незаконний розгляд судом спірних правовідносин, які вже були предметом судових розглядів, по яким є судові рішення, які набрали законної сили, неправильну оцінку доказів щодо строків будівництва спірного обєкту нерухомості як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованими, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 25 грудня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: В.О. Суворов

ОСОБА_15