Єдиний унікальний номер 219/7115/15-ц Номер провадження 22-ц/775/377/2016
Головуючий у 1 інстанції: Хомченко Л.І.
Доповідач Тимченко О.О
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2016 року

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Тимченко О.О.,

суддів: Корчистої О.І., Осипчук О.В.

за участю секретаря: Чуряєва В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до відділу державної виконавчої служби Артемівського міського управління юстиції Донецької області, Державної казначейської служби України, головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області, про стягнення матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями державної виконавчої служби,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2015 року позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що їй на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. Згідно вироку Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 2 квітня 2007 року її було визнано винної у скоєні злочину передбаченого ч.2 ст. 149 КК України та засуджено до 8 років позбавлення волі, також стягнуто з неї солідарно на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 5 000 гривень, кожній . Під час виконання вироку в частині стягнення з неї моральної шкоди на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_3, державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_7.була порушена процедура виконання рішення суду пов'язаного з реалізацією належної їй на праві власності квартири. Квартира була реалізована на торгах. Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 25.05.2015 року у позові Артемівської міськрайонної прокуратури до ОСОБА_5 про визнання торгів недійними було відмовлено. Вважає, що діями державного виконавця їй завдано матеріальну та моральну шкоду. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд: стягнути солідарно з ВДВС Артемівського міськрайонного управління юстиції, Державної казначейської служби України, головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області матеріальну шкоду та моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено: стягнуто з Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 141 583 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди .

Додатковим рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 лютого 2016 року стягнуто з відділу державної виконавчої служби на користь держави судовий збір у розмірі 1659 гривен 43 копійки

З зазначеним рішенням не погодився відповідач Державна казначейська служба України принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволені позову ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд помилково застосував до спірних правовідносин норми ст. 1173, 1174 ЦК України, яки не підлягали застосуванню, не надав належної правової оцінки тому, що Державна казначейська служба України не уособлює Державу як власника відповідних державних коштів, тому на неї не може бути покладено обов'язок відшкодування шкоди, що заподіяна позивачці. При стягнені матеріальної шкоди судом не враховано, що спірна квартира була реалізована державним виконавцем за 62 670 гривен, тому відшкодовуватись повинна різниця у розмірі 78 923 гривен.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував , просив її відхилити.

Представник відповідача відділу державної виконавчої служби Артемівського міського управління юстиції Донецької області в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки електронною поштою ( а.с. 209)

Представник відповідача головного управління державної казначейської служби України в Донецькій області в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки електронною поштою ( а.с.210)

Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи позивачки на праві власності належала квартира АДРЕСА_1,що підтверджується довідкою БТІ( а.с. 24). Згідно постанови Артемівського міськрайонного суду від 08.09.2011 року (а.с. 85-102) в наслідок умисних дій старшого державного виконавця відділу державної виконавчої служби ОСОБА_7 які виразились у перевищенні посадовою особою своїх повноважень було спричинено суттєву шкоду законним права та інтересам ОСОБА_1 у вигляді незаконної реалізації належної їй на праві власності квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1, вартістю 62 670 гривень ,в наслідок чого ОСОБА_1 було спричинено матеріальну шкоду в зазначеному розмірі, який в 100 і більш разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, а також у вигляді незаконного зняття з реєстрації ОСОБА_1 по указаному адресу. Вартість вказаної квартири відповідно до звіту про оцінку майна складає на30.11.2015 року 141593 гривень(а.с. 54).

Задовольняючи позовні вимог про стягнення матеріально шкоди суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець ОСОБА_7, будучи посадової особою , перевищив службові повноваження, спричинила суттєву матеріальну та моральну шкоду законним інтересам ОСОБА_8, яка на підставі вимог ст. ст.1167, 1173, 1174 ЦК України , підлягає відшкодуванню.

Такий висновок суду є вірним та ґрунтується на вимогах діючого законодавства.

Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками, зокрема є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Вимогами ст. 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів .

Згідно із ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи .

Відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, їхніми посадовими чи службовими особами, настає незалежно від вини цих органів та осіб, тобто і при випадковому завданні.

Згідно ст. 8 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основи організації та діяльності Державної виконавчої служби, її завдання, правовий статус працівників органів Державної виконавчої служби визначаютьсяЗаконом України «Про державну виконавчу службу» від 24 березня 1998 року № 202/98-ВР(далі: Закон № 202/98-ВР).

Згідно ст.ст.1,2 вказаного Закону Державна виконавча служба входить до системи органів Міністерства юстиції України і здійснює виконання рішень судів, третейських судів та інших органів, а також посадових осіб (далі - рішень) відповідно до законів України.

Завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

Відповідно до ст.ст.3,4 Закону № 202/98-ВРвиконання рішень, перелік яких встановлено законом, покладається на державних виконавців.

Державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, безпосередньо визначаються Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV(далі: Закон № 606-XIV).

Права та обов'язки державних виконавців визначені законодавцем уст. 11 Закону № 606-XIV.

Відповідно до вказаної правової норми державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок прийняття виконавчого документа до виконання, врегульований ст. 25 Закону № 606-XIV, відповідно до частини першої якої державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Захист прав сторін у виконавчому провадженні врегульовано ст. 87 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини 2 коментованої правової норми збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно ч. 3ст. 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», якою регламентована відповідальність державних виконавців, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Як роз'яснено в п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України,статті 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей1173,1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.

Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Як вбачається із постанови Артемівського міськрайонного суду від 8.09.2011 року ОСОБА_7 будучи посадовою особою, перевищив службові повноваження спричинила суттєву шкоду законним інтересам ОСОБА_8 при наступних обставинах: а саме 6 жовтня 2008 року відкрила виконавче провадження №16/1185 про стягнення з ОСОБА_8 моральної шкоди у розмірі 5000 гривень на користь ОСОБА_2 і виконавче провадження №16/1186, про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000 гривень на користь ОСОБА_9 ,т а діючи умисно у порушення вимог ст. 24 Закону України Про виконавче провадження, п 3.6.2 Інструкції про проведення виконавчих дій не надіслала постанову про відкриття зазначених виконавчих проваджень боржнику ОСОБА_1,чим порушила право боржника на добровільно виконання рішення суду та право на оскарження вказаної постанови, крім того в зазначених постановах не було встановлено строк на добровільне виконання рішення суду боржнику. Крім того, 06.10.2008 року ОСОБА_7 об'єднала вищевказані виконавчі провадження в одне провадження в порушення п 4.19.1 Інструкції про проведення виконавчих дій, так як вона могла провести такі дії протягом 3 днів після закінчення строку на добровільне виконання. 11.11.2008 року ОСОБА_7 винесла постанову про закриття виконавчих проваджень №16/1185 про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000гривень на користь ОСОБА_2 і №16/1186 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_9 моральної шкоди 5 000гривень і надіслала зазначені виконавчі листи для виконання за місцем знаходження засудженої у Чернігівській ВК 44 до відділу ВДВС Чернігівського міського управління юстиції, але після цього 20.11.2008 року ОСОБА_7 незаконно, умисно, достовірно знаючи, що не має права в проводити виконавчі дії направлені на примусове стягнення з ОСОБА_1 боргу, так як вище вказані виконавчі провадження були закриті, а виконавчі листи надіслані для виконання іншому виконавчому відділу, винесла постанову про арешт квартири ОСОБА_1, та оголосила заборону на її відчуження, перевищуючи свої повноваження, після чого 05.12.2008 року в порушення вимог ст. 5 Закону України « Про виконавче провадження», п 5.6.9 Інструкції про проведення виконавчих дій, у відсутність боржника та або її представника, без рішення суд у про примусове проникнення до житла, незаконно проникла в указану квартиру, та скала акт опису та арешту квартири. 08.01.2009 року вказані виконавчі листи знову надійшли на виконання до Артемівського відділу державної виконавчої служби, після чого ОСОБА_7 09.01.2009 року знову винесла постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди і постанову про відкриття виконавчого провадження 16/543 про стягнення з ОСОБА_1 моральної шкоди 5 000 гривень на користь ОСОБА_9 і в порушення вимог ст. 24 закону України «Про виконавче провадження» , п 3.6.2 Інструкції про проведення виконавчих дій не надіслала боржнику ОСОБА_1 копій постанови про відкриття виконавчих проваджень, чим порушила право остатньої на добровільне відшкодування шкоди та право на оскарження постанови, після чого вжила заходи що до незаконної реалізації квартири яка належала на праві власності ОСОБА_1, в наслідок чого квартира позивачки була продана на публічних торгах.

Вимогами ч.3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно звіту про оцінку майна, житлової однокімнатної квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на 30 листопада 2015 року вартість квартири складає 141 583,00 грн.

Згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України викладеними у Постанові № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює прав приватної власності громадян на жилий будинок», судом враховується дійсне вартість майна ( квартири) на момент розгляду справи.

Тому суд першої інстанцій прийшов обґрунтованого висновку, що задоволення позовних вимог про стягнення з державної казначейської служби України на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 141 583 грн., доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не враховано той факт, що квартира була реалізована за 62 670 грн., тому відшкодуванню підлягає 78 923 грн. (141 593 грн.- 62670 грн.), є необґрунтованим, оскільки по перше, в судовому засіданні встановлено, що фактично квартира була реалізована не за 62 670 грн., а за 18 638,56 грн., що підтверджено представником ВДВС Артемівського міського управління юстиції, по друге, цей факт не впливає на розмір матеріальної шкоди, а має значенні лише при виконанні вироку суду.

Інші доводи апеляційної скарги в частині стягнення матеріальної шкоди були предметом дослідження в суді першої інстанції та не впливають на правильність висновків суду.

Також необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про безпідставне стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Відповідно до ст. 16 ЦК України відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів судом.

Статтею 23 ЦК України, визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом.

Як роз'яснено у п. 3постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дав належну оцінку обставинам справи про те, що постановою суду дії державного виконавця були визнані протиправними, оскільки під час проведення виконавчої дії було неправомірно відчужено належну позивачки квартиру, в зв'язку з чим їй завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у порядку передбаченому законом, за рахунок держави .

Суд першої інстанції повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку. Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження суду першої інстанції та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення про скасування оскаржуваного рішення.

Відповідно до положень ч.2 ст.308 ЦПК України та роз'яснень що містяться у п. 18 постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року № 12, що законне, обґрунтоване та правильне по суті й справедливе рішення суду не може бути скасоване з одних лише формальних міркувань, а тому апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2015 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий О.О. Тимченко

Судді: О.І. Корчиста

О.В.Осипчук