П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 липня 2016 року м. Київ

Судова палата у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

головуючого Лященко Н.П.,
суддів:Гуменюка В.І., Охрімчук Л.І., Сімоненко В.М., Яреми А.Г.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Неос Банк» (далі - ПАТ «Неос Банк» або банк), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), звернулося до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Основа» (далі - ТОВ «Основа»), товариства з обмеженою відповідальністю «Галицька Основа» (далі - ТОВ «Галицька Основа»), Спільного українсько-французького підприємства з іноземними інвестиціями «Основа-Солсіф» (далі - ТОВ «СУФП «Основа-Солсіф») та ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що за умовами кредитного договору від 12 жовтня 2010 року, укладеного між публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру» (далі - ПАТ «Банк Кіпру»), яке надалі змінило свою назву на ПАТ «Неос Банк», та ТОВ «Основа», з урахуванням укладених дода <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1989/ed_2016_01_01/pravo1/T041618.html?pravo=1>ткових угод ТОВ «Основа» отримало кредит у розмірі 4 465 000 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії зі сплатою 10,5 % річних та терміном повернення до 11 жовтня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 27 вересня 2011 року між банком та ОСОБА_6, ТОВ «Галицька Основа» та ТОВ «СУФП «Основа-Солсіф» було укладено окремі договори поруки та відповідні додаткові угоди до них.

Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, унаслідок чого станом на 18 серпня 2014 року утворилась заборгованість на суму 4 797 635,14 доларів США.

Посилаючись на те, що відповідно до умов договорів поруки ОСОБА_6, ТОВ «Галицька Основа» та ТОВ «СУФП «Основа-Солсіф» зобов'язались нести солідарну відповідальність за невиконання ТОВ «Основа» кредитних зобов'язань, банк просив стягнути з відповідачів заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 4 797 635 доларів 14 центів США.

Постановою Верховного Суду України від 1 липня 2015 року провадження у вказаній справі у частині позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ТОВ «Основа», ТОВ «Галицька Основа», ТОВ «СУФП «Основа-Солсіф» про стягнення заборгованості за договором кредиту закрито, справу в частині вирішення позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_6 передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 2 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26 листопада 2015 року, позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено: стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 797 635 доларів 41 цент США, що станом на 18 серпня 2014 року складало 62 720 976 грн 24 коп.; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, судові рішення у справі залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві про перегляд судових рішень ОСОБА_6 порушує питання про скасування ухвалених у справі рішень судів та прийняття нового рішення про відмову в позові з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України (далі - ЦПК України) підстави невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме частини першої статті 251, частини першої статті 252, частини четвертої статті 559 та статті 1050 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначеної підстави подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_6 посилається на постанову Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та представника ПАТ «Альфа-Банк» - Козленко О.В., перевіривши наведені в заяві доводи, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що заява про перегляд оскаржуваних судових рішень не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положенням пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 12 жовтня 2010 року між ПАТ «Банк Кіпру», яке змінило назву на ПАТ «Неос Банк», та ТОВ «Основа» було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику в тимчасове користування грошові кошти в розмірі 4 465 000 доларів США у вигляді невідновлювальної кредитної лінії зі сплатою 10,5 % річних за строковою заборгованістю та 15,5 % річних у разі порушення позичальником строків повернення заборгованості за договором, з кінцевим терміном повернення кредиту до 11 жовтня 2017 року, з урахуванням змін, внесених додатковими угодами.

Додатковою угодою від 23 квітня 2013 року було встановлено кінцеву редакцію додатку 1 до вказаного кредитного договору, в якому визначено графік повернення кредитної заборгованості з кінцевою датою погашення 27 квітня 2015 року.

Відповідно до пункту 3.2 кредитного договору позичальник зобов'язаний забезпечити повне повернення кредиту та процентів за користування ним, а також сплату неустойки (штрафу, пені) за цим договором в строки ним обумовлені. Здійснювати повернення кредиту в строки, що встановлюються відповідно до графіку повернення кредитної заборгованості.

Згідно з підпунктом 3.3.7 цього договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, погашення процентів за ним та сплати інших платежів, передбачених цим договором, у випадку порушення позичальником умов, зазначених в підпунктах 3.2.11, 3.2.12 цього договору.

При цьому підпункт 3.2.12 договору передбачає обов'язок позичальника повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також неустойку (пеня, штраф) незалежно від строку настання виконання зобов'язання за цим договором у випадку, серед іншого, затримання позичальником сплати частини кредиту та/або процентів щонайменше на два календарні місяці та/або несплати позичальником більше однієї виплати згідно з умовами цього договору, яка перевищує 5 процентів суми кредиту.

Якщо банк при настанні вищезазначених обставин вимагає здійснення платежів, згідно умов цього договору, строк сплати яких не настав, або повернення кредиту, такі платежі або повернення кредиту повинні бути здійснені протягом 30 календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від банку, але в будь якому разі не пізніше 45 календарних днів з дня направлення банком відповідного повідомлення позичальнику. Якщо протягом цього строку позичальник не усуне порушення умов договору, вважається, що строк повернення кредиту настав.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 вересня 2011 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед банком у повному обсязі солідарно за порушення боржником зобов'язань, передбачених кредитним договором, у тому числі за основний борг, сплату щомісячних процентів, підвищених процентів, суми комісій, а також за відшкодування збитків.

Банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором щодо надання грошових коштів у межах встановленого кредитним договором та додатковими угодами до нього кредитного ліміту. Проте позичальник взятих на себе за договором зобов'язань не виконав, у зв'язку з чим банк скористався своїм правом, передбаченим статтею 1050 ЦК України та вищезазначеними нормами договору та 28 травня 2014 року на адресу ТОВ «Основа» та ОСОБА_6 направив письмові вимоги про дострокове погашення кредиту (том 1 а. с. 69, 71).

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк», суд першої інст <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843595/ed_2016_01_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>анції, з висновками якого погодилися й суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що унаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з поручителя, а оскільки письмова вимога про повне дострокове повернення заборгованості за кредитним договором боржнику та поручителю направлена 28 травня 2014 року, а з позовом банк звернувся до суду 20 серпня 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання, то порука не є припиненою.

Висновки суду в справі яка переглядається не суперечать висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року.

За таких обставин, які вказують на те, що наведена заявником постанова Верховного Суду України не є прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до частини першої статті 3605 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Керуючись статтями 355, 3602 , 3603 , 3605 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а :

У задоволенні заяви ОСОБА_6 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року відмовити.

Постанова Верховного Суду України є остаточною і може бути оскаржена тільки на підставі, встановленій пунктом 3 частини першої статті 355 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Лященко
Судді: В.І. Гуменюк В.М. Сімоненко
Л.І. Охрімчук А.Г. Ярема