Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/260/16-ц

Провадження № 2/126/199/2016

"19" жовтня 2016 р.

м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Гуцола В. І.

із секретарем Гримальській С.В.

за участі позивача ОСОБА_1, представника позивача

ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача

ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу з тих підстав, що як стверджує навесні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до нього з проханням позичити йому гроші, на що він погодився. 21.05.2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошей в сумі 30 400 грн. Гроші він передав ОСОБА_3 На підтвердження укладення договору, його умов та власне самого факту отримання від нього грошей в зазначеній сумі відповідач видав йому власноручно написану ним та підписану розписку від 21.05.2014 року. Борг відповідач зобовязався повернути в місячний строк, тобто до 21.06.2014 року. Згодом відповідач звернувся з проханням надати йому ще певну суму грошей в борг, уклавши ще один договір позики. Оскільки на той час вони з відповідачем перебували в дуже приязних стосунках, то між ним та ОСОБА_3 було укладено 12.10.2014 року другий договір позики грошей, згідно з яким відповідач отримав від нього суму 53 200 грн. На підтвердження укладення цього договору, його умов та отримання грошей ОСОБА_3 знову видав йому власноручно ним написану та підписану розписку від 12.10.2014 року, згідно якої борг зобовязався повернути до 21.11.2014 року. Загальна сума боргу за двома договорами позики та згідно всіх розписок становила 83 600 грн. В період з 12.10.2014 року по 21.11.2014 року ОСОБА_3 повернув йому частину боргу на загальну суму 11 400 грн.: 12.10.2014 року 3500 грн., 14.10.2014 року 2000 грн., а трохи згодом ще 4500 грн. та 1400 грн. Не погашеною залишилась частину боргу в сумі 72 200 грн. Він неодноразово звертався до ОСОБА_3 про повернення коштів, але ОСОБА_3 припинив йому віддавати борг, а згодом взагалі почав уникати зустрічі з ним. Оскільки в обох договорах позики грошей, укладених між ним та відповідачем, розмір відсотків невиконання грошового зобовязання не обумовлювався, він вважає, що разом з простроченою частиною боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення відповідач зобовязаний сплатити йому ще 3 % річних від простроченої суми. За першим договором позики грошей в сумі 30 400 грн., укладеним 21.05.2014 року, індекс інфляції з моменту настання вимоги 21.06.2014 року до 01.12.2015 року складає 158.97 %, отже сума боргу з врахуванням індексу інфляції за першим договором позики становить 48326.88 грн. За час прострочення терміном у 18 місяців 3 % річних у відсотковому значенні становить 4,5 %. Від суми боргу 30 400 грн. сума відсотків становить 1368 грн. Отже прострочена сума боргу за першим договором позики з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 49 694.88 грн. За другим договором позики грошей в сумі 53 200 грн., укладеним 12.10.2014 року, основна сума боргу за вирахуванням поверненої суми складала 41800 грн. Індекс інфляції з моменту настання вимоги 21.11.2014 року до 01.12.2015 року складає 146.38 %, отже сума непогашеного боргу з врахуванням індексу інфляції за другим договором позики становить 61186,84 грн. За час прострочення терміном у 13 місяців 3 % річних у відсотковому значенні становить 3,25 %. Від суми боргу 41800 грн. сума відсотків становить 1358.5 грн. Отже прострочена сума боргу за першим договором позики з врахуванням індексу інфляції та 3 % річних становить 62545.34 грн. Загальна сума боргу за двома договорами позики з врахуванням індексу інфляції за відповідні періоди прострочення та 3 % річних складає 112240.22 грн. Просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу в розмірі 112240.22 грн.

11.02.2016 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання неукладеними договорів позики, на підставі котрих позивач просить стягнути з нього вищевказану суму.

Ухвалою Бершаджського районного суду Вінницької області від 25.04.2016 року провадження в справі за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання неукладеними договорів позики провадженням закрито в звязку з відмовою ОСОБА_3 від позову.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнали, стверджують, що докази того, що відповідач позичив суму, вказану позивачем у позові, відсутні. Позичати - не значить позичити. Тому просять в позові відмовити.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 21.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 30 400 грн. та зобовязався повернути їх до 21.06.2014 року. Цей факт підтверджується власноручно підписаною розпискою відповідача.

Судом встановлено, що 12.10.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено ще один договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 гроші в сумі 53 200 грн. та зобовязався повернути їх до 21.11.2014 року. Цей факт підтверджується власноручно підписаною розпискою відповідача.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 повернув позивачеві ОСОБА_1 частину грошових коштів, отриманих в борг в сумі 11400 грн., чого не заперечують і самі сторони: 3500 грн. він повернув 12.10.2014 року, 2000 грн. 14.10.2014 року, 4500 грн., 1400 грн., чого не заперечують сторони.

Судом встановлено, що позичальник ОСОБА_3 зобов'язання за вищевказаними договорами належним чином та у повному обсязі не виконав, грошових коштів за позиками повністю не повернув.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні дали показання, згідно з якими їм не відомо про обставини укладення договорів позики їхнім сином та чоловіком, також їм не відомо про інші питання щодо розпорядження коштами відповідачем.

Ухвалою суду від 25.04.2016 року за заявою відповідача в справі була призначена судова психологічна експертиза, проведення котрої було доручено Київському науково-дослідному інститут судових експертиз, сторонам розяснені наслідки ухилення від участі в експертизі.

22.08.2016 року ухвала суду про призначення експертизи залишена без виконання по причині ухилення відповідача ОСОБА_3 від її проведення.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Згідно норм ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частина 1 ст.625 ЦК України передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 умови договорів позики належним чином не виконує, у зв'язку з чим заборгував позивачу ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 72 200 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_3 суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

На підставі ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 79, 131, 209, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити повністю.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 72 200 (сімдесят дві тисячі двісті) гривень боргу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя В. І. Гуцол