АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.,

при секретарі - Перевузнику П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним,-

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року позивач звернувся із позовом, уточнивши який зазначив, що 09 червня 2008 року між сторонами був укладений договір кредиту № 10-29/7217 на суму 23 802 доларів США зі сплатою 11.50 % річних за користування кредитом строком до 08 червня 2015 року. Кредит був наданий позивачу для оплати придбаного ним автомобіля.

Фактично позивач отримав 109 965.24 грн. за цим договором, що свідчить про відсутність права Банку видавати кредити в іноземній валюті.

Зазначаючи про те, що вказаний договір не є укладеним та незаконність положень вищевказаного кредитного договору з підстав наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, як споживача послуг, порушення законодавства, зокрема норм ст.ст. 203, 215, 216, 638 ЦК України, ст.ст. 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просив: визнати недійсним кредитний договір № 10-29/7217 від 09 червня 2008 року, визнати недійсним договір застави № 10-29/2231 від 09 червня 2008 року, встановити порядок виконання рішення суду визначивши повернення грошових коштів позивачем Банку протягом одного року рівними частинами по 6 465.85 грн., звільнити від сплати судового збору. (а.с.1-4, 37-40)

Відповідач проти заявлених вимог заперечував, зазначав про відповідність договору вимогам законодавства. (а.с.22)

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання договору недійсним відмовлено. (а.с.44, 46-47)

В апеляційній скарзі позивач зазначив, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати із ухваленням нового про задоволення позовних вимог. На обґрунтування скарги посилався на недоведеність обставин, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, зазначив, що рішення суду суперечить вимогам законодавства, які викладені на обґрунтування заявленого позову. (а.с.51-53)

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_3 підтримала скаргу і просила її задовольнити.

Інші особи до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_1 був сповіщений шляхом вручення повістки представнику ОСОБА_3 (а.с.75-76)

Зважаючи на положення ч. 5 ст. 76, ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, проте Конституцією України не визначено обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 1054 Кодексу за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За вимог ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, тобто, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" від 07.12.2000р. № 2121-ІІІ(із змінами), кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Статті 47 та 49 цього Закону передбачають можливість здійснення банками кредитних операцій від свого імені, на власних умовах та на власний ризик незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії та не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті).

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що 09 червня 2008 року між сторонами був укладений договір кредиту № 10-29/7217 на суму 23 802 доларів США зі сплатою 11.50 % річних за користування кредитом строком до 08 червня 2015 року. Кредит був наданий позивачу для оплати придбаного ним автомобіля.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань сторони передбачили в цьому договорі умови передачі придбаного автомобіля в заставу Банку.

За пунктом 2.1 Договору передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом видачі Позичальнику готівкових коштів в іноземній валюті (доларів США) з позичкового рахунку № НОМЕР_1 шляхом конвертації через касу банку для подальшого перерахування Позичальником на цілі, визначені п. 1.2 цього Договору.

На виконання кредитного Договору Банк передав, а позичальник отримав 109 965.24 грн.(а.с. 7-11)

Факту укладення кредитного договору і отримання у кредит коштів позивач не заперечував.

Такі обставини підтверджуються доказами по справі, за якими Банк мав кошти в іноземній валюті, позичальник надав необхідні для отримання кредиту документи, мав потребу і отримав кредит в іноземній валюті.

Право банку на час укладення оспорюваного Договору надавати кредити в іноземній валюті підтверджується наданими до суду доказами (дозволами, ліцензіями). (а.с. 68-73)

Посилання позивача на недійсність оспорюваних частин правочину із зазначенням ст.ст. 203, 215, 216, 638 ЦК України, ст.ст. 11, 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», спростовуються наявними у справі доказами, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

За змістом положень ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Проте наявності таких обставин і підстав судом не встановлено.

Так, за змістом оспорюваного кредитного договору, сторони погодили та визначили усі істотні умови на час його підписання, позивач погодився на отримання у кредит коштів саме на таких умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладання і підписання кредитного договору було вільним.

Оспорюваний позивачем договір не суперечить вимогам законодавства, встановленим для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору та(або) його нікчемності, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов'язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь.

Посилання апелянта на положення ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» чинної редакції, яка забороняє надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин кредитного договору укладеного 19 червня 2006 року, оскільки названий Закон зворотної сили не має.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про безпідставність заявлених вимог про визнання недійсними положень оспорюваного кредитного договору і відмову в задоволенні заявленого позову.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, не впливають на правильність ухваленого судом рішення і, з огляду на вимоги ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для скасування судового рішення, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 303, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

О.Ф.Мазурик

Л.Д.Махлай

Справа № 22-ц/796/5196/2016

Унікальний номер 752/8303/15-ц

Головуючий у першій інстанції - Сальникова Н.М.

Доповідач Левенець Б.Б.