АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2016 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Лисака І. Н.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.,

секретар Вівчарик Н.В.

за участю: ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про поділ спільної сумісної власності та припинення права власності на частку в майні, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя та припинення права на частку в майні, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В березні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з вищевказаним позовом. Зазначала, що 20 червня 1986 року вона з відповідачем ОСОБА_3 зареєстрували шлюб, відносини в якому фактично припинилися з 07.03.2015 року, а шлюб був розірваний рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17.12.2015 року.

Під час проживання з відповідачем та двома спільними дітьми від їх шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в колгоспному дворі її батьків рішенням виконкому Глибоцької районної ради народних депутатів №50 від 18.03.1988 року ОСОБА_3 із фонду колгоспу ім. Жданова (рішення №3 від 30.09.1987 року) була виділена земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку площею 0,08 га, що розташована в с. Станівці Глибоцького району

№ 22-ц/794/1209/16р. Головуючий у 1 інстанції: Григорчак Ю.П.

Категорія : 2 Доповідач: Лисак І.Н.

Чернівецької області. В 1990 році ОСОБА_1 разом із ОСОБА_3 побудували бетонний фундамент, загальна вартість будівельних робіт та матеріалів на облаштування якого згідно висновку експертного дослідження №110 від 18 лютого 2016 року становила 6 194 грн.

Згідно ст.120 ЦК УРСР вважала це майно спільною сумісною власністю членів колгоспного двору та на підставі ст.ст.365, 370 ЦК України просила поділити його та виділити шляхом визнання за нею права власності на будівельні матеріли, витрачені на його влаштування, з відшкодуванням іншим співвласникам компенсації по 1 548,50 грн.

В травні 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності. Посилався на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є його батьками, які разом з ним й ОСОБА_6 будучи членами колгоспного двору та не втративши частки в ньому набули право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, витрачені на облаштування фундаменту. На підставі ст.120 ЦК УРСР та ст.ст. 368 й 369 ЦК України просив виділити та визнати на ним право власності на 1/4 частки в спільному майні.

Також в травні 2016 року надійшла до суду згодом уточнена зустрічна позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя та припинення права на частку в майні, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що після укладення з ОСОБА_1 шлюбу вони проживали в житловому будинку батьків ОСОБА_1, 1972 року побудови, №5 по вул. Лісовій в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, яке згідно запису №668 погосподарської книги Станівецької сільської ради відносилося до суспільної групи колгоспних дворів. До 01.01.1990 році в даному господарстві були зареєстровані ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1, ОСОБА_3, та народжені діти: ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Станом на 15.04.1991 року вищевказане господарство відносилось до категорії колгоспних дворів і в ньому проживало шестеро осіб: ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Після смерті 07.01.2002 року ОСОБА_10 за нею на підставі рішення виконкому Станівецької сільської ради від 27.02.2002 року було визнано право власності на житловий будинок із господарськими спорудами по вул. Лісній, 5 в с. Станівці, на що 04.06.2002 року було видано свідоцтво про право власності. Згодом, 29.07.2002 року це майно в порядку спадкування за заповітом перейшло у власність ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про спадщину. Просив суд визнати недійсним це свідоцтво про праву на спадщину АЕК №754135, видане державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори 29 липня 2002 року на імя ОСОБА_1, визнати за ним право власності на 1/6 частку нерухомого майна колишнього колгоспного двору по вул. Лісовій, 5 в с.Станівці Глибоцького району Чернівецької області.

Крім того, за вірно викладеними ОСОБА_1 в первинному позові обставинами, йому була виділена із земель колгоспу ділянка для будівництва житлового будинку. Про те, бетонний фундамент не відноситься до майна колишнього колгоспного двору, а є спільним майном подружжя, був зроблений в 1994 році та підлягає поділу на підставі Кодексу про шлюб та сімю України. На підставі ст.365 ЦК України просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали, витрачені на влаштування бетонного фундаменту, та стягнути з нього компенсацію на користь ОСОБА_1 в розмірі половини їх вартості, що становить 3097 грн.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва бетонного фундаменту на земельній ділянці площею 0,08 га, яка розташована в с.Станівці Глибоцького району Чернівецької області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва бетонного фундаменту на земельній ділянці площею 0,08 га, яка розташована в с.Станівці Глибоцького району Чернівецької області.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3, право власності на ? частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва бетонного фундаменту на земельній ділянці площею 0,08 га, яка розташована в с.Станівці Глибоцького району Чернівецької області. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Вважає, що приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції дав неправильну оцінку зібраним доказам, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити в силі як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

На підставі ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу абз. 1 ч.1 ст. 60 ЦПК України та ч. 3 цієї норми кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керується ст.303 ЦПК України та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, про те не обмежений її доводами, якщо під час розгляду буде встановлено неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.

За обставинами справи вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 20.06.1986 року уклали шлюб (а.с.11), від якого 01.01.1988 року народився ОСОБА_5 (а.с.8), а 28.02.1989 року - ОСОБА_5 (після одруження - Герман) О.В. (а.с.10).

З архівної довідки №34 від 18.04.2016 року вбачається, що в документах архівного фонду ТзОВ «Батьківщина» за 1986-2002 роки є відомості про те, що ОСОБА_3 працював їздовим в колгоспі «ім. Жданова» та відомості про відпрацьовані людино-дні.

Як вбачається з паспорта на забудову земельної ділянки в населеному пункті УРСР ОСОБА_3 із присадибного фонду колгоспу «ім. Жданова» 30 вересня 1987 року було виділено земельну ділянку площею 0,08 га під забудову. Рішенням виконкому Глибоцької районної ради народних депутатів №50 від 18 березня 1988 року ОСОБА_3 відведено земельну ділянку для будівництва площею 0,08 га, яка знаходиться в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області.

Зазначені вище документи, а також акт виносу в натуру індивідуального забудовника, виданий на підставі рішення виконкому Станівецької сільської ради народних депутатів №1/3 від 13 січня 1988 року, та схема виносу земельної ділянки в натурі із зазначенням розмірів споруд містяться в будівельному паспорті на забудову земельної ділянки, виділена індивідуальному забудовнику ОСОБА_3 за №144 від 21 червня 1990 року.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 17 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Відповідно до висновку №110 експертного будівельно-технічного дослідження від 18 лютого 2016 року загальна вартість будівельних матеріалів, витрачених на влаштування спірного бетонного фундаменту на земельній ділянці площею 0,08 га в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області становить 6194 грн.

Вказані обставини вірно встановлені судом першої інстанції, сторонами визнаються та не заперечуються.

Про те, згідно відомостей погосподарських книг Станівецької сільської ради станом на 01.06.1985 року (а.с.123) ОСОБА_3 (ОСОБА_11І.) була зареєстровано в господарстві №73 (1988-1990 роки), де знаходився житловий будинок 1964 року забудови (а.с.123а,124а) з батьками ОСОБА_9 та ОСОБА_10, до якого прибув в 1986 році ОСОБА_3 (а.с.124).

В подальшому, згідно відомостей погосподарських книг з 01.01.1991 по 01.01.1995 року господарство з житловим будинком 1964 року забудови значилося під номером 74 (а.с.125).

На а.с.124 міститься відмітка про те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вибули в 1988 році в господарство №668.

Згідно особового рахунку №668 домогосподарства суспільної групи колгоспних дворів, що розташоване в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області без відомостей щодо наявності споруд (а.с.126), в період з 1988 року по 1990 рік у вказаному господарстві значилось четверо осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_7, та за ним було закріплено земельну ділянку

площею 0,50 га, в тому числі 0,08 га під спорудами.

Крім того, на а.с.14-17 міститься облікова карта погосподарського обліку 0076-1 по вул. Лісовій, 5 в с. Станівці, до відомостей членів якого належать ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, Герман І-Ю.О., в якому житловий будинок 1972 року побудови знесений.

Відповідно до довідки Станівецької сільської ради 3107 від 31.05.2016 року (а.с.129), спірний фундамент під будівництво згідно будівельного паспорта ОСОБА_3 розташований по вул. Молодіжній цього ж населеного пункту.

Враховуючі ці обставини та аналізуючи чинне в СРСР законодавство, що регулювало створення та порядок ведення обліку колгоспних дворів, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Під колгоспним двором в СРСР визначалося родинно-трудове об'єднання осіб, все або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці (Конституція СРСР 1936, ст. 7).

Відповідно до абз. 2 п.9 розділу ІІ Вказівок, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69, на кожне господарство, в тому числі господарства постійно проживаючих квартирантів, відкривається окремий особовий рахунок. До окремого господарства відносяться разом проживаючі особи (сімя), які спільно ведуть домашнє господарство. До окремого господарства відноситься також господарства самотніх осіб (не маючих сімї).

Згідно із абз. 2 п.13 розділу ІІ цих Вказівок при створені на території сільської ради нового господарства після закладки книг новому господарству надається черговий номер по сільській раді незалежно від того, в якому населеному пункті створилося це господарство і яким номером господарства закінчена книга цього населеного пункту при закладці книг.

За п.15 цих Вказівок при поділі одного господарства на два із особового рахунку виключаються (викреслюються) особи, які вибули з складу попереднього господарства. На новостворене господарство відкривається новий особовий рахунок в погосподарській книзі за місцем його знаходження.

Таким чином, колегія суддів встановила, що на виділену ділянку із земель колгоспу, де згодом був розміщений спірний фундамент без умов проживання, не міг бути у 1988 році відкритий окремий особовий рахунок та проведена реєстрація осіб, отже він не набув статусу колгоспного двору, тому й вибуття ОСОБА_3 разом із членами сімї була незаконною та фактично за відомостями реєстрації цих осіб (а.с.14-17, 33) не відбулось, зберігши цим їх право на частку в майні колишнього колгоспного двору.

Оскільки норми ст.120 ЦК України, в подальшому Закону України «Про власність» в частині спільного майна колишніх членів колгоспного двору на спірні будівельні матеріали не поширюються, суд першої інстанції неповно зясував обставини походження прав на спірне майно, зробив неправильні висновки по обставинам справи, невірно при задоволені вимог за трьома позовами застосував норми матеріального права, що їх регулюють, що в силу ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в частині вимог ОСОБА_1, ОСОБА_5 та вимог ОСОБА_3 з предметом спору у вигляді будівельних матеріалів з відмовою в їх задоволені щодо вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за цими підставами, та відмови у задоволені вимог ОСОБА_3 щодо цього майна з інших підстав.

Так, спірний фундамент будувався під час перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у шлюбі, отже на спірні відносини щодо поділу майна подружжя, які виникли за нормами Кодексу законів про шлюб та сімю до набранням чинності Сімейним кодексом України та продовжують тривати після, поширюються їх норми, а також правила поділу спільного сумісного майна згідно ЦК України на час їх застосування.

В силу ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

На підставі ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

При поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, застосуванню підлягають положення частин четвертої, пятої ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден з подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

В силу ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положеннями ст. 365 ЦК України передбачено підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов про припинення права особи на частку у спільному майні: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тобто для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналогічна правова позиція, яка в силу ст.3607 ЦПК України є обовязковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, викладена в постанові Верховного Суду України у справі 6-37цс13 від 15.05.2013 року.

Згідно письмових доказів в матеріалах справи (а.с.17, 33, 124-126) будинок, біля якого на земельній ділянці для його обслуговування розміщені господарські споруди, знесений, а зареєстровані в цьому господарстві особи фактично проживають у літній кухні, що також визнається сторонами, через що позбавлення прав як ОСОБА_1, так й ОСОБА_3 на частку в спільному майні подружжя у вигляді будівельних матеріалів, прав на забудову та використання для цієї мети земельної ділянки може завдати істотної шкоди їх інтересам, оскільки обидвоє не мають іншого житла.

Щодо вимог ОСОБА_3 з приводу наявності в нього права на 1/6 частки у майні колишнього колгоспного двору, членом якого він був до набрання чинності 15.04.1991 року Законом України «Про власність», колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

П. 42 Примірного статуту колгоспу, прийнятого постановою III Всесоюзного зїзду колгоспників від 27 листопада 1969 року, визначено перелік майна, що може бути у власності колгоспного двору, а також визначено розмір та порядок виділення присадибної ділянки колгоспному двору.

Відповідно до п. 10 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 12 травня 1985 року за №5-24/26 в погосподарську книгу записуються члени господарств всіх суспільних груп, які постійно проживають на території сільської ради, незалежно від наявності у них побудов, житлового будинку і худоби.

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії АЕК№754135, ОСОБА_1 в порядку спадкування набула право власності на спадкове нерухоме майно після смерті матері ОСОБА_10, а саме на житловий будинок по вулиці Лісній, 5 в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області.

Право власності за ОСОБА_10 визнано рішенням виконкому Станівецької сільської ради від 27 лютого 2002 року №13/2.

Як зазначалося вище, відповідно до облікової картки обєкта погосподарського обліку №0076-1 на 2016-2020 роки у домогосподарстві, що розташоване в с. Станівці по вул. Лісовій, 5 Глибоцького району Чернівецької області на даний час за вказаною адресою зареєстровані наступні особи - ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_12-Ю.О.

Як вбачається з погосподарської книги, особовий рахунок №73, членами колгоспного двору, розташованого в с. Станівці по вул. Лісовій, 5 Глибоцького району Чернівецької області, станом на 1983-1985 роки були ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11; станом на 1986-1988 роки - ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Вибуття у 1988 році ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в новостворене господарство №668, як зазначалося вище, було незаконним.

Таким чином, виходячи з викладених вище норм законодавства, діючого на момент існування досліджуваних судом правовідносин, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що з виділенням ОСОБА_3 земельної ділянки та внесенням у 1988 році відомостей до погосподарського обліку щодо запровадження окремого особового рахунку №668, утворився новий двір, що відносився до суспільної групи колгоспних дворів, головою якого був ОСОБА_3, а членами ОСОБА_1 та їх спільні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Не дивлячись на те, що основним майном в колгоспному дворі є житловий будинок, який після отримання у власність ОСОБА_1 в порядку спадкування був знесений, а відповідно до ст.186 ЦК України решта господарських споруд є приналежністю головної речі, колегія суддів приходить до висновку, що власність на майно, розташоване в с. Станівці по вул. Лісовій, 5 Глибоцького району Чернівецької області, не припинилась, по-скільки не виконані передумови такого, передбачені ч.2 ст.349 ЦК України, а саме внесення таких змін до державного реєстру.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його, порушення, невизнання або оспорювання.

Зберігши за собою право в колгоспному дворі по вул. Лісовій, 5 Глибоцького району Чернівецької області ОСОБА_3 відповідно до ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України правомірно звернувся із захистом порушених прав шляхом визнання за ним права власності на 1/6 частку нерухомого майна колишнього колгоспного двору по вул. Лісовій, 5 в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області, про те обраний спосіб поновлення прав шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину АЕК №754135, виданого державним нотаріусом Глибоцької державної нотаріальної контори 29 липня 2002 року на імя ОСОБА_1 є невірним, оскільки його право було порушене не оскаржуваним свідоцтвом про право на спадщину, а свідоцтвом про право власності померлої 07.01.2002 року ОСОБА_10 на житловий будинок від 04.06.2002 року, видане на підставі рішення виконкому Станівецької сільської ради Глибоцького району Чернівецької області від 27.02.2002 року №13/2. Визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину без оспорювання свідоцтва про право власності, яке зареєстроване в Глибоцькому РБТІ в реєстровій книзі №1 стор.25, за реєстровим №25 призведе до існування одночасно зареєстрованих і гарантованих державною прав різних осіб на спірне майно в обємах, що становить більше, ніж 100%.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 14 липня 2016 року про визнання за ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 прав за кожним на 1/4 частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва бетонного фундаменту на земельній ділянці площею 0,08 га с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволені вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про поділ спільної сумісної власності та припинення права власності на частку в майні; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 про поділ спільної сумісної власності; а також ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору, поділ спільного майна подружжя, - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий :

Судді :