Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Парінової І.К.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання будинку об'єктом спільної сумісної власності та виділення частки із спільного майна, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 5 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що з 5 травня 1991 року по 17 листопада 2005 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 Під час шлюбу ними було побудовано житловий будинок по АДРЕСА_1, на який було видано свідоцтво про право власності на ім'я ОСОБА_4 Після розірвання шлюбу позивач зверталась до Тульчинського районного суду з позовом про поділ майна подружжя, разом з тим її позов розглянутий не був, а справа внаслідок пожежі в суді була знищена. Посилаючись на те, що строк позовної давності пропущено нею з поважних причин, просила його поновити та задовольнити позов.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 5 жовтня 2015 року, позов задоволено. Поновлено ОСОБА_3 строк для звернення до суду, визнано житловий будинок АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3, виділено останній Ѕ частину вказаного двоповерхового будинку, загальною площею 162,7 кв. м та житловою площею 49,70 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 5 травня 1991 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано 17 листопада 2005 року.

Відповідно до договору дарування від 29 листопада 1995 року ОСОБА_4 був подарований житловий будинок, позначений літерою «А», загальною площею - 40,10 кв. м, житловою площею 18,50 кв. м та погріб, позначений літ. «П», які розташовані на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Старий будинок було знесено і на його місці у 1999 році сторони побудували двохповерховий житловий будинок загальною площею 162,7 кв. м та житловою 49,70 кв. м, який розташований на цій же земельній ділянці і на який відповідно до рішення виконкому Кирнасівської селищної ради від 10 березня 1999 року № 18, ОСОБА_4 1 червня 1999 року видано свідоцтво про право власності.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивач пропустила строк позовної давності з поважних причин, що є підставою для його поновлення, збудований спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності сторін, ОСОБА_3 має право на виділ частки із спільного майна, яка складає Ѕ частину житлового будинку.

Зроблені у рішеннях висновки в цій частині ґрунтуються на поданих сторонами доказах і відповідають фактичним обставинам справи.

Порушень норм процесуального права при проведенні оцінки доказів не встановлено.

Суди, вирішуючи спір у частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін, виходили із положень ст. 60 СК України, який набрав чинності 1 січня 2004 року.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що житловий будинок, позначений літ. «А», загальною площею 162,7 кв. м та житловою 49,70 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1 введено в експлуатацію у січні 1999 року, а свідоцтво про право власності на нього видано відповідачу у червні 1999 року (а. с. 76, 79 т. 1).

Відповідно до ст. 22 КпШС України, ст. 16 Закону України "Про власність", які діяли на час ведення будинку в експлуатацію, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.

Враховуючи те, що житловий будинок було введено в експлуатацію у 1999 році, то до спірних правовідносин щодо набуття права спільної сумісної власності на нього необхідно застосовувати положення ст. 22 КпШС України, ст. 16 Закону України "Про власність", які діяли на час виникнення права власності.

Згідно із ст. 341 ЦПК України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення або змінити рішення, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, чи не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З урахуванням того, що судами неправильно застосовано норму матеріального права, яка регулює спірні правовідносини, судові рішення підлягають зміні в частині застосування норм матеріального права на підставі якої вирішено спір, а саме, - замість ст. 60 СК України від 10 січня 2002 року № 2947-III, зазначити як правову підставу вирішення спору ст. 22 КпШС України від 20 червня 1969 року № 2006-VII, ст. 16 Закону України "Про власність" від 7 лютого 1991 року № 697-XII.

Зміна норм матеріального права не впливає на законність вирішення спору по суті.

В іншій частині судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок, був побудований на місці старого, який був подарований відповідачу та належав йому на праві особистої власності.

Статтею 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідачем не доведено, що під час будівництва будинку були використані матеріали знесеного будинку.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач ніяких затрат по ремонту будинку не несла, так як затрати несли батьки відповідача, підлягають відхиленню, вони не можуть тягти за собою його скасування в цій частині, оскільки участь інших осіб у будівництві будинку не тягне визнання за ними права власності, якщо між останніми та власником не було угоди про створення спільної власності, а може бути лише підставою для відшкодування понесених витрат, однак позов з цих підстав не заявлявся.

Поновлюючи строк позовної давності на звернення до суду з позовом суди навели мотиви, які доводами касаційної скарги не спростовуються.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 341 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

вирішила:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 16 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 5 жовтня 2015 року змінити у частині застосування норм матеріального права на підставі якої вирішено спір, вказавши правовою підставою вирішення спору замість ст. 60 СК України від 10 січня 2002 року № 2947-III - ст. 22 КпШС України від 20 червня 1969 року № 2006-VII, ст. 16 Закону України "Про власність" від 7 лютого 1991 року № 697-XII.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук І.К. Парінова