АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/709/16Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 43 Романенко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2016 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівГончар Н. І. , Корнієнко Н. В.
при секретаріГончар Л. В.

позивача ОСОБА_6

представника відповідача ОСОБА_7

представника третьої особи Колісниченко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_9, третя особа: КП «Соснівська служба утримання будинків», Черкаська міська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та визнання особи членом сім'ї,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9, третя особа: КП «Соснівська служба утримання будинків», Черкаська міська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та визнання особи членом сім'ї, мотивуючи свої вимоги тим, що з 01.02.2013 року вона проживала спільно з рідною тіткою ОСОБА_10 по АДРЕСА_2, яка являлась наймачем вказаної вище кімнати. В даній кімнаті зареєстрований колишній чоловік ОСОБА_10, ОСОБА_9 У 2006 році громадянка ОСОБА_10 розірвала шлюб з громадянином ОСОБА_9 Після розірвання шлюбу ОСОБА_9 з 2006 року за вказаною вище адресою не проживає, чому є підтвердження акту опитування сусідів за місцем проживання, та майна в даній кімнаті не має. Також в даному акті вказано, що позивач, постійно проживає за адресою, АДРЕСА_3, за місцем його реєстрації.

У відповідності до свідоцтва про смерть, виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, ОСОБА_10 померла, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний запис. Всі витрати на поховання взяла на себе позивачка ОСОБА_6

На момент смерті вона постійно проживала з тіткою, фактично сплачувала комунальні платежі. Позивачка справно платить кошти за користування житловим приміщенням, про що свідчить відсутність заборгованості по сплаті за комунальні послуги.

У зв'язку з чим ОСОБА_6, уточнивши свої позовні вимоги, просила суд визнати громадянина ОСОБА_9 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 та визнати позивачку членом сім'ї померлої ОСОБА_10

Рішенням Соснівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року ОСОБА_6 в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року прийняте з порушення норм матеріального права та просить скасувати оскаржуване рішення і ухвалити нове, яким заявлені нею позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_9, третя особа: КП «Соснівська служба утримання будинків», Черкаська міська рада про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та визнання особи членом сім'ї, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивачка вселилася у спірну кімнату за усною згодою наймача, оскільки письмового дозволу на вселення ОСОБА_6 не надавали ні ОСОБА_10 ні ОСОБА_9, а договору найму чи піднайму з нею не укладали.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що в кімнаті АДРЕСА_3 проживала ОСОБА_10, яка ІНФОРМАЦІЯ_4 року померла. До 2006 року ОСОБА_10 була одружена з ОСОБА_9 Після розлучення ОСОБА_9 перейшов проживати до своєї першої дружини за іншою адресою в АДРЕСА_1, але залишився зареєстрований в АДРЕСА_3 однак в кімнаті не проживав. Кімната АДРЕСА_3 не приватизована, а перебуває в комунальній власності Черкаської міської ради.

ОСОБА_6, посилаючись на те, що вона з 01.02.2013 року проживала в кімнаті АДРЕСА_4 з ОСОБА_10, яка являлась наймачем даної кімнати та її рідною тіткою, де здійснювала догляд за ОСОБА_10, проживала з тіткою однією сім'єю, вели спільне господарство, сплачувала комунальні послуги, а тому після смерті ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_3 року вона залишилась проживати в даній кімнаті та нести всі обов'язки наймача. Просила суд визнати ОСОБА_9 таким що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 а її визнати членом сім'ї померлої ОСОБА_10

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї (ч. 3 ст. 64 ЖК України).

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до змісту Рішення Конституційного суду України № 5-рп/99 від 03.06.1999 року у Конституції України терміни «сім'я», «члени сім'ї», «родичі», «сімейне життя», «утримання» тощо без визначення змісту вживаються неодноразово. Так, фундаментальним правовим підґрунтям тлумачення поняття «член сім'ї» є визнання Конституцією України людини найвищою соціальною цінністю (стаття 3), на вільний вибір місця проживання (стаття 33), закріплення права кожного на житло (стаття 47) тощо. Житловий кодекс Української PCP, визнаючи гарантії права громадян на житло, встановлює права і обов'язки наймача жилого приміщення та членів його сім'ї, які проживають разом з ним, за договором найму, обов'язковим елементом якого є плата за користування житлом та за комунальні послуги. Частина друга статті 64 цього Кодексу передбачає, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналогічні положення щодо членів сім'ї власника будинку (квартири) містить частина четверта статті 156 Кодексу. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сім'ї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не пов'язаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» передбачено, при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

ОСОБА_6 з 25.09.2009 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5, де проживає разом з матір'ю. 03.10.2014 року вона приватизувала разом з матір'ю кімнату АДРЕСА_5 В спірній кімнаті АДРЕСА_4 ОСОБА_6 в установленому законом порядку не поселялась, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачка лише доглядала тітку, а не проживала з нею, як член сім'ї. Крім того, після смерті ОСОБА_10 позивачка в період з 01.09.2014 року по 30.11.2015 року за комунальні послуги здійснила лише один платіж в сумі 250 грн. у жовтні 2015 року. Даний факт дає всі підстави вважати, що ОСОБА_6 не проживає в спірній квартирі, а на обґрунтування своїх вимог доказів про ведення спільного господарства з померлою ОСОБА_10 не надає. Акти опитування сусідів не можна вважати за достовірну інформацію, оскільки мешканці взагалі мешкають на різних поверхах будинку, крім того акти опитування сусідів ОСОБА_10 та свідків зазначених позивачкою містять суперечливі дані.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що ОСОБА_6 правового статусу члена сім'ї наймача не набула, так як постійно не проживала з ОСОБА_10, не вела з нею спільне господарство, не була вселена в спірне жиле приміщення з письмової згоди ОСОБА_10 та ОСОБА_9, має у власності в поруч розташованому будинку ? частину приватизованої кімнати. Такий висновок суду першої інстанції відповідає правовій позиції Верховного Суду України, ухваленій ним по справі №6-60цс12 від 11 липня 2012 року.

Згідно з ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного ним приміщення або обмежений у праві користуватись жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не має право бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок (ст.63 ЖК України).

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача та членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Згідно роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.10 постанови № 2 від 12.04.1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 Житлового Кодексу України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Так як ОСОБА_6 не набула статусу члена сім'ї наймача жилого приміщення, то вона не має права звертатись до суду з позовом про визнання ОСОБА_9 таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, кімнатою АДРЕСА_4.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі, що районний суд не надав належної оцінки наданими нею доказами, є безпідставним та не спростовує висновків суду оскільки ґрунтується лише на припущенням.

Тому вірно встановивши факти і відповідно їм правовідносини, постановивши рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права на підставі наявних та наданих сторонами належних та допустимих доказів, суд першої інстанції ухвалив правильне та справедливе рішення

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315, ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року відхилити, а рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 26 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :