Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2016 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіХромець Н.С.
суддів:Бечка Є.М., Шевченка В.М.
при секретарі:Мартиновій А.В.
за участю:позивача ОСОБА_5, її представника адвоката ОСОБА_6, представника відповідача адвоката Святної О.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові апеляційні скарги ОСОБА_5 і ОСОБА_8 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя і за зустрічним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 заявила позов до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя. Після уточнень позовних вимог позивач просила виділити їй майна на суму 159 564 грн. 49 коп., у тому числі речі домашнього вжитку (меблі і побутова техніка) та торговий павільйон «Хвилинка», визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, стягнути з ОСОБА_8 на її користь 89 496 грн. 37 коп. грошової компенсації за збільшення його частки у спільному майні та судові витрати. Відповідачу позивач просила виділити спільного майна на загальну суму 249 060 грн. 86 коп., у тому числі автомобіль «Ford Transit», 1995 року випуску, автомобіль марки «Opel Astra», 2006 року випуску, автомобіль «Volkswagen Golf» - вартістю 12 247 грн. 74 коп. Заявляючи вимоги про визнання права власності на ? частину квартири ОСОБА_5 посилалась на ст. 62 СК України.

ОСОБА_8 подав зустрічний позов і після уточнення позовних вимог просив поділити спільне майно шляхом виділення ОСОБА_5 речей домашнього вжитку (меблів і побутової техніки) та автомобіль «Ford Transit», 1995 року випуску на загальну суму 186 508 грн. 94 коп. Крім того, у заперечуючи проти вимог ОСОБА_5, відповідач посилався на те, що квартира АДРЕСА_1 є його особистою власністю, ремонт квартири виконаний за його власні кошти, а тому квартира не може вважатись спільною сумісною власністю подружжя (а.с. 121 т.2). Представник відповідача у судовому засіданні суду першої інстанції не визнавала вимоги ОСОБА_5 також і щодо торгівельного павільйону «Хвилинка», посилаючись на те, що цей об'єкт не переданий у власність покупця за договором, а також вимоги щодо автомобіля «Volkswagen» , посилаючись на те, що цей автомобіль був тимчасово зареєстрований за ОСОБА_8 до 1997 року і не є власністю подружжя.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року позовні вимоги сторін задоволені частково. ОСОБА_5 виділено майна загальною вартістю 240 257 грн. 74 коп., в тому числі торгівельний павільйон «Хвилинка» за адресою: м. Чернігів, вул. Текстильників, 5 - вартістю 27 647 грн.; стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 86 616 грн. 47 коп. компенсації за частку майна, отриманого понад ? його частину та судові витрати. ОСОБА_8 виділено спільного майна загальною вартістю 413 490 грн. 67 коп. з врахуванням 257 371 грн. вартості поліпшення житла за адресою АДРЕСА_1.

В апеляційних скаргах позивач ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, визнати спільним майном подружжя автомобіль «Volkswagen Golf» 1985 року випуску і стягнути на її користь 12247 грн. 75 коп. Позивач посилається на безпідставне виключення автомобіля «Volkswagen Golf » із спільного майна подружжя, оскільки автомобіль придбаний під час перебування сторін у шлюбі, а та обставина, що автомобіль перебував на тимчасовому обліку не має значення при вирішенні питання про поділ спільного майна подружжя. ОСОБА_5 вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні квартири АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя і визнанні за нею права власності на ? частину цієї квартири ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме статей 62, 64 СК України та ч.2 ст. 383 ЦК України. Позивач стверджує, що внаслідок виконаного під час перебування у шлюбі ремонту з вкладенням її коштів і особистої праці істотно збільшилась вартість квартири, відповідач гарантував набуття нею права власності на цю квартиру, а тому відповідно до ст. 62 СК України спірна квартира може бути визнана спільним майном подружжя.

ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить змінити рішення суду в частині виділення йому, як частини спільного майна подружжя, поліпшення житла за адресою АДРЕСА_1, виділення ОСОБА_5 торгівельного павільйону «Хвилинка», стягнення з нього на користь ОСОБА_5 компенсації за переотриману частку у спільному майні та судових витрат. Відповідач також просить виключити з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на те, що збільшення вартості квартири АДРЕСА_1 відбулося внаслідок спільних трудових і грошових затрат, спрямованих на поліпшення житла, а також посилання на те, що торгівельний павільйон «Хвилинка» є спільним майном подружжя. На думку ОСОБА_8, поліпшення житла не є спільним майном подружжя і не може розподілятись. Крім того, ОСОБА_8 вважає, що суд не дав оцінки доказам, а саме документам про продаж ним 29 березня 2007 року 2/3 частин квартири, які належали йому особисто, а також показаннями свідка ОСОБА_9 і зробив невірний висновок про те, що поліпшення житла відбулося за рахунок спільних грошових затрат. Висновок суду щодо торгівельного павільйону «Хвилинка», на думку відповідача, не відповідає статті 128 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час вчинення правочину, і п. 6 Договору купівлі-продажу цього майна. ОСОБА_8 посилається також на порушення судом вимог процесуального закону при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

У судовому засіданні позивач і її представник підтримали свої апеляційні скарги та не визнали скаргу відповідача. Представник відповідача ОСОБА_8 скарги позивача не визнала, підтримала скаргу відповідача та просила вийти за межі апеляційної скарги, вказуючи на незаконність стягнення грошової компенсації при наявності нерухомого майна, яке підлягало поділу.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_8 підлягає задоволенню лише в частині вимог щодо розподілу судових витрат, апеляційні скарги позивача ОСОБА_5 задоволені бути не можуть, виходячи з такого.

По справі встановлено, що ОСОБА_8 і ОСОБА_5 перебували у шлюбі з 24 травня 1996 року по 28 серпня 2014 року. Під час перебування у шлюбі сторони набули певне майно з вимогами про поділ якого звернулись до суду. Ухвалюючи рішення про поділ майна подружжя, у тому числі суми збільшення вартості квартири внаслідок виконаного ремонту та торгівельного павільйону «Хвилинка», суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно набуте сторонами за спільні кошти під час шлюбу і є спільним майном подружжя. Такі висновки суду відповідають встановленим обставинам, доказам, наданим сторонами, і вимогам закону.

З наданих сторонами документів вбачається, що ОСОБА_5 мала у власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_6, яку продала 07 травня 1996 року (а.с. 46 т. 2). 02 серпня 1996 року подружжя ОСОБА_8 і ОСОБА_5 придбали у спільну часткову власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_7, (а.с. 10-11 т.1), яка відчужена за договором купівлі-продажу від 07 травня 2008 року (а.с.14-15 т.1). Згідно з договором ціна продажу 201 444 грн. ОСОБА_8 29 березня 2007 року продав належні йому на праві особистої власності 2/3 частини квартири № 20 у буд. 109 корпус 3 по вул. Пухова у м. Чернігові за 85 850 грн. (а.с. 122 т. 2). Одноособовим власником квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_8 став у червні 2006 року, набувши право власності на підставі договору дарування частини квартири і свідоцтва про право на спадщину (а.с. 90-94 т.1). У 2007 році виконаний ремонт цієї квартири, на які витрачені кошти. Згідно з висновком експертизи вартість ремонтно-будівельних робіт без врахування прихованих робіт становить 91 842 грн., а вартість квартири після ремонту збільшилась на 257371 грн.

Враховуючи вказані вище обставини щодо набуття сторонами права власності на нерухоме майно, відомості про його відчуження і розмір коштів, отриманих від реалізації майна, вартість ремонтно-будівельних робіт, яка перевищує суму отриманих ОСОБА_8 коштів від продажу своєї власності, а також те, що відсутні прямі і безспірні докази про здійснення ремонту квартири АДРЕСА_1 винятково за рахунок коштів, виручених від продажу особистої власності ОСОБА_8, суд прийшов до правильного висновку про збільшення вартості квартири за рахунок спільних трудових і грошових затрат подружжя. Презумпція спільності майна подружжя, придбаного під час шлюбу, встановлена ч. 3 статті 368 ЦК України і статтею 60 СК України. З показань свідка ОСОБА_9, які за клопотанням відповідача були заслухані у судовому засіданні апеляційного суду, вбачається, що ремонт спірної квартири сторони виконували спільно. На питання про місце поживання сторін під час виконання ремонту свідок відповів, що сторони мабуть проживали на квартирі чи у квартирі, яка продалась. Однак, місце проживання сторін під час ремонту не є визначальним для вирішення питання про належність коштів, за які виконано ремонт квартири.

Доводи апеляційної скарги щодо неможливості врахування суми коштів на яку збільшилась вартість об'єкта нерухомості, що належить одному з подружжя, позаяк поліпшення майна не вказувалось у позовних вимогах сторін як окремий вид майна, таке поліпшення не є окремим видом майна і не може бути поділене, ґрунтуються на помилковому тлумаченні правової позиції Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6- 168цс12 та від 15 травня 2015 року у справі № 6-36цс13 . Ці правові висновки зроблені Верховним Судом України щодо застосування Закону України «Про іпотеку» та передання в іпотеку майнових прав при інвестуванні будівництва житла. У даній справі між сторонами наявні інші правовідносини, які регулюються нормами Цивільного Кодексу України та нормами Сімейного Кодексу України. Доведено факт збільшення вартості об'єкта нерухомості за рахунок спільних коштів подружжя і таке збільшення правомірно враховане судом при визначення вартості майна, яке підлягає поділу. Вживання судом у тексті рішення визначення «поліпшення житла» не свідчить про врахування цього поліпшення як окремого виду майна та не призвело до неправильного вирішення спору по суті.

Суд прийшов до правильного висновку щодо відсутності правових підстав для визнання спірної квартири спільним майном подружжя за правилами ст. 62 СК України. Доведено, що вартість квартири збільшилась на 1/3 частину. Проте, враховуючи те, що на частку ОСОБА_5 припадає лише половина цього збільшення, тобто 1/6 частина вартості квартири, це збільшення не є настільки істотним, щоб спричинити припинення особисто і виникнення спільної часткової власності.

Доводи ОСОБА_5 про наявність між сторонами домовленості про створення спільної сумісної власності щодо спірної квартири не підтверджені доказами. Частиною 4 статті 368 ЦК України визначено, що спільною сумісною власністю є лише майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлене договором, укладеним у письмовій формі. У цій справі встановлено, що в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти збільшилась вартість майна, яке належить особисто ОСОБА_8, а письмового договору про створення внаслідок такого збільшення спільного майна немає. Посилання суду першої інстанції на самовільність перепланування квартири, які позивач вважає порушенням ч.2 ст. 383 ЦК України та інших нормативних актів, якими врегульовані питання переобладнань у житлових приміщеннях, не призвели до неправильного вирішення спору, а тому не можуть бути підставою для скасування рішення.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Доказів про наявність на час вирішення спору у подружжя автомобіля «Volkswagen Golf » не надано. За відомостями Журналу карток на автомобілі, наданими начальником ЦНП ДАІ 7401 09 грудня 2014 року на запит суду (а.с. 147 т. 1), цей автомобіль був тимчасово зареєстрований за відповідачем ОСОБА_8 до 02 липня 2010 року. Докази про те, що вказаний автомобіль на час розгляду справи наявний у подружжя відсутні. Виходячи з таких обставин, суд першої інстанції обґрунтовано не включив автомобіль «Volkswagen Golf» до складу спільного майна подружжя.

Торгівельний павільйон «Хвилинка» придбаний за договором купівлі-продажу від 28 серпня 2003 року, укладеним між ВТФ «Централь» і суб'єктом підприємницької діяльності ОСОБА_8 На час укладення цього договору купівлі-продажу чинним був ЦК УРСР, відповідно до ст. 128 якого право власності у покупця виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачене законом або договором. У п.6 договору від 28 серпня 2003 року вказано, що право власності переходить до покупця з моменту підписання акту прийому-передачі майна. Акт прийому передачі в матеріалах справи відсутні. Проте, ОСОБА_8 мав Акт державної приймальної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкту в експлуатацію від 16 жовтня 1996 року (а.с.66-70 т.2). Крім того, рішенням виконкому Чернігівської міської ради № 255 від 27 жовтня 2003 року ОСОБА_8 дозволене тимчасове розміщення павільйону «Хвилинка» по вул. Текстильників, 5 та скасоване рішення виконкому міської ради від 18.03.2002 року № 58 про розміщення павільйону «хвилинка» ТОВ ВТФ «Централь» у зв'язку із зміною власника (а.с. 71 т.2). Враховуючи всі ці документи у сукупності, суд першої інстанції правильно визнав павільйон «Хвилинка» спільним майном подружжя.

Крім того, встановлено з 2003 року придбаним за цим договором павільйоном «Хвилинка» для здійснення своєї підприємницької діяльності користується ОСОБА_5 (а.с. 82-83 т.2), чого не заперечує відповідач ОСОБА_8, тому рішення суду про виділення торгівельного павільйону саме ОСОБА_5 є обґрунтованим.

Апеляційна скарга ОСОБА_10 в частині вирішення судом питання про розподіл судових витрат підлягає задоволенню, враховуючи роз'яснення, викладені у п. 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 10 від 25 вересня 2015 року, яким визначено, що звільнена від сплати судового збору сторона не зобов'язана компенсувати судові витрати іншій стороні. Отже, витрати ОСОБА_5 на сплату судового збору судом безпідставно стягнуті з ОСОБА_8 Зважаючи на те, що обидві сторони понесли витрати на оплату проведення судових експертиз, розмір яких незначно відрізняється (а.с. 92, 94-95 т.2), суд вважає можливим покласти такі витрати на обидві сторони без стягнення на користь одного з них таких витрат.

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309 ч.1 п. 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

В И Р І Ш И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 1827 (однієї тисячі вісімсот двадцяти семи) грн. судового збору і 462 (чотирьохсот шістдесяти двох) грн. 35 коп. витрат за проведення експертизи скасувати.

В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: