Ухвала іменем україни 24 лютого 2016 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Коротуна В.М., суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М., Нагорняка В.А., Писаної Т.О., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в особі Харківського ГРУ про визнання договорів поруки припиненими, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року, в с т а н о в и л а: У листопаді 2014 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в особі Харківського ГРУ (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договорів поруки припиненими. Свої вимоги обґрунтовували тим, що 25 квітня 2005 року на забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_6, ними було укладено з відповідачем договори поруки. Зазначали, що у 2007 році за рішенням Чугуївського міського суду Харківської області з них солідарно з ОСОБА_6 була стягнута заборгованість за кредитним договором, який розірваний не був, тому банк продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом та штрафні санкції. Також у 2013 році за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова з них також солідарно з ОСОБА_6 була стягнута заборгованість за кредитним договором. Вважали, що оскільки строк основного зобов'язання сплив 24 серпня 2008 року, то відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припинилась. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року змінено, скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано припиненими з 24 жовтня 2010 року договори поруки від 25 квітня 2005 року укладені між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк». Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 10 березня 2015 року в оскаржуваній частині залишено без змін. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині позовних вимог ОСОБА_3 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» та касаційна скарга ОСОБА_3 підлягають задоволенню частково з таких підстав. Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Проте таким вимогам рішення судів не відповідають. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою погодився апеляційний суд, виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» як кредитор у встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк звернувся до суду з позовом до поручителів. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції, визнаючи припиненими договори поруки від 25 квітня 2005 року, укладені між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив з того, що оскільки протягом шести місяців з дня, до якого кредитні зобов'язання ОСОБА_6 повинні були виконані, тобто до 24 квітня 2008 року, банк не звертався з позовом до поручителів, зобов'язання останніх припинилось 24 жовтня 2008 року. З такими висновками судів повністю погодитись не можна виходячи з наступного. Судами встановлено, що 25 квітня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір № 42/СП-05 з додатками до нього, відповідно до умов якого банк надав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у сумі 250 000 грн з терміном повного погашення кредиту до 24 квітня 2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_6 за цим договором між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 25 квітня 2005 року було укладено договори поруки, відповідно до яких поручителі зобов'язалися відповідати перед банком за виконання боржником зобов'язань у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, штрафів, пені та інших платежів як солідарні боржники. Встановлено, що заочним рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 21 серпня 2007 року було стягнуто солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» суму заборгованості за вищевказаним кредитним договором в розмірі 263 477 грн 26 коп. та звернуто стягнення на рухоме майно, належне ОСОБА_4 та ОСОБА_6 Крім того, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року стягнуто на корись ПАТ КБ «ПриватБанк» солідарно з ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 заборгованість за вищевказаним кредитним договором в розмірі 935 294 грн 15 коп., а з ОСОБА_6 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» в особі філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» у Дзержинському районі м. Харкова заборгованість за кредитним договором в сумі 200 грн. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 жовтня 2013 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2013 року змінено шляхом зменшення суми солідарного стягнення з ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» до 725 934 грн 27 коп. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. За ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Згідно із ч. 1 ст. ст. 598, 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із ч. 5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду. За статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином, положення ст. 559 ЦК України стосовно припинення поруки з припиненням забезпеченого нею зобов'язання не може застосовуватися до правовідносин, у яких обов'язок поручителя щодо виконання зобов'язання за основним договором виник з рішення суду, а не лише з договору поруки. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-172цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Враховуючи викладене, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню, а справа - передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час якого суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та ОСОБА_3 задовольнити частково. Рішення апеляційного суду Харківської області від 02 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 17 вересня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий В.М. Коротун Судді: П.О. Гвоздик Л.М. Мазур В.А. Нагорняк Т.О. Писана