Справа № 442/5872/15 Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/1546/16 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Цап П.М.

з участю:представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, їх представника

ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа орган опіки і піклування Дрогобицької міської ради Львівської області про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, відносно неповнолітньої дочки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, позбавлено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно його доньки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вирішено питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що таке ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні посилається на покази свідків, достовірність яких судом не перевірялась, а тому вони не можуть бути належними та допустимими доказами. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги подані докази на підтвердження того, що він постійно цікавиться навчанням, здоров"ям, емоційним станом доньки, неодноразово навідувався до школи, щоб побачитися з донькою та поспілкуватись з нею, поцікавитись її навчанням. Не взяв суд до уваги пояснення з приводу того, що він був позбавлений можливості спілкуватися з дочкою вдома, оскільки зі сторони колишньої дружини вчинялись постійні перешкоди у спілкуванні з дитиною. Крім того апелянт звертає увагу, що судом при ухваленні рішення залишено поза увагою сплату ним аліментів на утримання доньки і відсутність заборгованості та перерахування ним в добровільному порядку 3000 грн. додаткових витрат на навчання доньки відповідно до рішення суду. Таким чином, апелянт стверджує, що сумлінно виконує свій батьківський обов'язок щодо матеріального утримання доньки, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, на застосування якого він не заслуговує. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_5, ОСОБА_6, їх представника ОСОБА_7 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що така підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, врахувавши думку дитини при вирішенні позову, прийшов до висновку про його задоволення, оскільки відповідач, маючи реальну можливість брати участь у вихованні дитини, протягом тривалого часу ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не займається вихованням дитини, не цікавився її фізичним та моральним розвитком, не проявляє батьківської уваги та турботи, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, не створював умов для отримання нею освіти.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо ж дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як регламентує п.1 ст.18 цієї ж Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов»язаний брати участь у її вихованні.

Відповідно до ст. 164 СК України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров»я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов»язків по вихованню дитини;жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками чи наркоманами; вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування чи бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно з роз»ясненнями п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3).

З копії свідоцтва про народження вбачається, що ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року, її батьками записані ОСОБА_2 та ОСОБА_5.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 20.07.2000 року, донька сторін, ОСОБА_6, проживає разом з матір»ю та перебуває на її утриманні, відповідач є платником аліментів на користь ОСОБА_5,. на утримання дочки, ОСОБА_6, з 26.03.2000 року у розмірі ? частини всіх видів заробітку, але не менше 25 відсотків мінімальної заробітної плати щомісячно, що підтверджується виконавчим листом, виданим Дрогобицьким міським судом Львівської області від 06.04.2000 року.

Позовні вимоги про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивачка мотивувала тим, що відповідач не займався і не займається вихованням дочки, має заборгованість по сплаті аліментів, не допомагає матеріально утримувати дитину, з дитиною жодних відносин не підтримує, не цікавиться навчанням та станом її здоров»я, не займається її вихованням, що свідчить про винне, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов»язками, ухилення від їх виконання.

Заперечуючи щодо задоволення позову відповідач посилається на те, що колишня дружина перешкоджала зустрічам з дочкою, стверджував, що від виконання батьківських обов»язків не ухилявся, любить дочку, цікавиться її життям, навчанням, хоче з нею спілкуватися, займатися її вихованням, однак не може спілкуватися з дитиною, бачитися з нею, займатися її вихованням з причин наявності неприязних відносин з колишньою дружиною та у зв»язку з небажанням дочки спілкуватися з ним.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. 57-60 ЦПК України.

Задовольняючи позов суд виходив з того, що відповідач матеріально дитину не утримував, не виконував обов»язків по матеріальному забезпеченню дитини.

Разом з тим, що з розшифровки по аліментах ОСОБА_2 з 26.03.200 року до 31.03.2015 року, з розрахунку заборгованості по аліментах від 07.07.2015 року, вбачається, що у ОСОБА_2 існує переплата по сплаті аліментів, яка становить 982.75 грн., заборгованість по сплаті аліментів у ОСОБА_2 відсутня, квитанцією №ПН 6672 від 09.06.2015року на суму 3000.00 грн. підтверджується добровільна сплата ОСОБА_2 додаткових витрат на дитину, тобто, оплата частина оплати за навчання дочки ОСОБА_6

В матеріалах справи відсутній висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що питання про надання висновку про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, неодноразово розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, не з»ясував у позивачів дійсних мотивів для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

Так, 08.04.2015 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, комісією з питань захисту прав дитини було вирішено відтермінувати розгляд заяви на три місяці з метою налагодження стосунків між батьком та дочкою. За цей час ОСОБА_2 вчинив ряд дій, які підтвердили те, що він цікавиться дитиною, її навчанням, розвитком, бажає займатися її вихованням, на спростування обгрунтувань колишньої дружини оформив нотаріально засвідчені заяви про дозвіл батька на виїзд за кордон та на оформлення закордонного паспорта, надав інформацію про відсутність заборгованості по сплаті аліментів.

На засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулося 13.05.2015 року, розглядалася заява ОСОБА_2 про визначення способу та порядку участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, комісія вирішила рекомендувати виконкомові Дрогобицької міської ради відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 у зв»язку з тим, що дочка, ОСОБА_6, не бажає спілкуватися з батьком.

Комісія з питань захисту прав дитини при виконкомі Дрогобицької міської ради на засіданні 07.07.2015 року повторно розглядала заяву ОСОБА_5, обговорювала питання про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки, ОСОБА_6 З витягу з протоколу №8 засідання комісії з питань захисту прав дитини від 07.07.2015 року вбачається, що після тривалих дебатів за результатами голосування рішення щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно доньки, ОСОБА_6, не було прийняте. В протоколі зазначено, що на запитання члена комісії щодо основної мети позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, ОСОБА_5 повідомила, що ОСОБА_2 хворий, має групу інвалідності та може в майбутньому вимагати від дочки кошти на утримання, такі пояснення підтримала і ОСОБА_6

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не з»ясував у позивачів дійсних причин та мотивів позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, не дав належної оцінки поясненням позивачів про мотиви позбавлення батьківських прав, про які вони зазначили на засіданні комісії з питань захисту прав дитини.

Незважаючи на відсутність висновку органу опіки та піклування про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки, ОСОБА_6, суд ухвалив рішення про позбавлення відповідача батьківських прав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову, перевіряючи зазначені позивачкою підстави для позбавлення відповідача батьківських прав та зазначені відповідачем заперечення щодо задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності безсумнівних доказів, які, на його думку, свідчать про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов»язками, про умисне та свідоме ухилення відповідача від виконання своїх обов»зків щодо виховання дитини,

Ухвалюючи таке рішення суд не з»ясував у чому полягає винна поведінка відповідача, причини такої поведінки, не взяв до уваги наявність неприязних відносин з колишньою дружиною, не дав належної оцінки наданих відповідачем доказам, на підтвердження того, що він змінив своє ставлення до дитини. Суд не дав належної оцінки його поведінці, тому, що він погасив заборгованість по сплаті аліментів та висловлене відповідачем в суді бажання бачитися, спілкуватися з дочкою, брати участь у її вихованні, що підтверджують його намір у подальшому виконувати свої батьківські обов»язки.

Відповідями на адвокатські запити від 06.07.2015 р., від 21.12.2015 р., надані ТзОВ Медичне училище «Медик», підтверджується, що ОСОБА_2 проявляв інтерес до життя дитини, цікавився її життям, навчанням, успішністю, відвідуванням, зустрічався з куратором групи, у якій навчається ОСОБА_6

Судом не встановлено умисної винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання дочки і свідомого нехтування ним своїми обов»язками, а відтак висновок суду першої інстанції про наявність підстав для позбавлення батьківських прав, передбачених ч.2 ст. 164 СК України, є безпідставним та необгрунтованим.

Судом першої інстанції не здобуто доказів того та не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам неповнолітньої доньки сторін, ОСОБА_6.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції не врахував і того, що позбавлення батьківських прав, відповідно до ст. 166 СК України, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов»язків.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції неповно, невсебічно, необ»єктивно з»ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, що відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2015 року - скасувати та увалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5, ОСОБА_6 в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої дочки, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.