Номер провадження 2/754/866/16
РІШЕННЯ

Іменем України

02 лютого 2016 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Таран Н.Г.

за участю секретаря судового засідання Козоріз І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулась в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2, про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що заочним рішенням Деснянського районного суд м. Києва від 21.01.2015 року по цивільній справі № 754/15795/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, яке набрало законної сили, з яким погодився Апеляційний суд м. Києва, відповідно до ухвали від 12.10.2015 року, вбачається наявність у відповідача невиконання грошових зобов'язань перед позивачем за користування грошовими коштами у розмірі 3000,00 дол. США. Згідно вищевказаного рішення від 21.01.2015 року з відповідача стягнуто на користь позивача суму боргу за недійсним договором про наміри від 04.07.2015 року - 45 556,87 грн. (що за офіційним курсом НБУ станом на 03.12.2014 року еквівалентно - 3000,00 дол. США). Відповідач знаючи про існуючий борг добровільно його не сплатила, чим порушила права позивача на отримання вказаної суми протягом тривалого часу. Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва було постановлено 21.01.2015 року, після чого зобов'язання відповідача по сплаті грошового зобов'язання не припиняються і тому позивач обґрунтовано може пред'явити вимоги щодо стягнення передбачених законом виплат. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін і не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст.ст. 526, 599 ЦК України. Оскільки, відповідно до п. 12 договору про наміри від 04.07.2014 року позивач та відповідач домовились, що договір купівлі-продажу повинен бути підписаний та завірений в нотаріальному порядку до 10.08.2014 року, тому починаючи з 11.08.2014 року, у разі невиконання вищевказаної умови, відповідач незаконно володіє авансовою сумою у розмір 3000,00 дол. США (що за офіційним курсом НБУ станом на 11.08.2014 року становить 38477,93 грн.). Таким чином, позивачка має право на стягнення з відповідачки пені в розмірі 20421,77 грн., індексу інфляції у розмірі 60637,00 грн. та 3% річних у розмірі 1404,18 грн.

Представник позивачки у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідачка та її представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову у повному обсязі. З підстав того, що щобовязання виникло у звязку з постановленням рішення суду, яким визнано нікчемним укладений договір, а тому жодних грошових зобовязань у відповідача перед позивачем не існувало.

Заслухавши представника позивачки, відповідачку, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

Відповідно до заочного рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2015 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 3000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.12.2014 року становить 45556 грн. 87 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 455 грн. 57 коп.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12.10.2015 року вказане рішення залишено без змін.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-266 виданого 26.02.2015 року Деснянським районним судом м. Києва в межіх цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Деснянського РУЮ у м. Києві від 22.04.2015 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику: ОСОБА_2

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

За приписами ст. 223 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно з ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Аналіз вищенаведених норм закону дозволяє дійти висновку, що на конституційному рівні закріплений принцип обов'язковості судових рішень, який поширюється як на осіб, які брали участь у справі.

Судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Набрання рішенням суду законної сили породжує наступні правові наслідки: вирішується спір між сторонами, рішення суду стає загальнообов'язковим, є незмінним та остаточним та може бути виконано примусово.

Як вбачається з матеріалів справи, у січні 2015 року Деснянським районним судом м. Києва було ухвалено заочне рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення коштів. Рішенням суду, яке набрало законної сили стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 3000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 03.12.2014 року становить 45556 грн. 87 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 455 грн. 57 коп.

З мотивувальної частини рішення Деснянського районного суду м. Києва від 21.01.2015 року вбачається, що сторони при укладенні договору від 04.07.2014 року про наміри в порушення вимог ч. 1 ст. 635 ЦК України не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої ст. 657 цього Кодексу для основного договору, а тому за правилом ч. 1 ст. 220 ЦК України даний договір є нікчемним та в силу ст. 236 ЦК України є недійним з моменту його вчинення.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

На підставі вищевикладеного посилання позивачки на п.12 договору про наміри сторін від 04.07.2014 року щодо невиконання грошового зобов'язання з 11.08.2014 року є безпідставними, оскільки вказаний договір визнано судом нікчемним.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором договором або законом, зокрема:1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

В даному випадку договір укладений сторонами є нікчемним. А тому, жодні грошові зобов'язання за вказаним договором не можуть виникати та відповідальність за порушення грошового зобов'язання у даному випадку не може бути застосовано.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконання зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки у рішенні суду про стягнення з відповідачки боргу (коштів отриманих на виконання нікчемного правочину) в розмірі 3000,00 дол. США - стягнення вказаних коштів має відбуватись виключно в порядку виконання рішення суду, що свідчить про відсутність договірних грошових зобовязань між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Частина 2 статті 625 ЦК України визначає спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань. Так, боржник зобов'язаний сплатити суму заборгованості з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення. Індекс інфляції розраховується Державним комітетом статистики, він визначає рівень знецінення національної грошової одиниці, тобто зменшення купівельної спроможності гривні. Позивачкою, відповідно до договору грошові кошти надавались в іноземній валюті - доларах США. При перерахунку суми боргу з іноземної валюти на національну враховано офіційний курс гривні до доларів США, встановленого Національним банком України на час розгляду справи. Тому при вирішенні питання про повернення боргу не може враховуватися індекс інфляції, який встановлений відносно гривні, а не іноземної валюти відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».

Також суд вважає за необхідне зазначити, що оскільки на час звернення позивачки до суду не мало місце прострочення виконання грошового зобов'язання то підстав для нарахування 3% річних у суду немає.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої х вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги вимоги закону, що регулюють встановлені судом правовідносини, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позовних вимог позивачки ОСОБА_1 в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 509, 549, 99, 611, 625 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 14, 60, 79, 84, 88, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 08.02.2016 року.

Суддя: Н.Г.Таран