Справа №485/1157/16-ц 25.10.2016 251016 25.10.2016
Провадження №22-ц/784/2316/16 Головуючий першої інстанції: Лисенко М.Є.
Суддя-доповідач апеляційного суду: Яворська Ж.М.
У Х В А Л А

Іменем України

25 жовтня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Кушнірової Т.Б.,

при секретарі судового засідання - Шагай О.А.,

за участю: заявника - ОСОБА_2,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року по справі за скаргою ОСОБА_2 на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

В С Т А Н О В И Л А :

15 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на рішення,дії та бездіяльність державного виконавця Снігурівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ( далі - відділ ДВС).

У скарзі заявник посилається на те, що на виконанні у відділу ДВС знаходиться зведене виконавче провадження, яке відкрито на підставі виконавчих листів виданих Снігурівським районним судом Миколаївської області від 24 квітня 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на її користь заборгованості у сумі 38009 грн.40 коп. та від 15 грудня 2014 року про стягнення з нього ж на її користь заборгованості у сумі 72679 грн.80 коп.

25 квітня 2014 року вона звернулася до відділу ДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження.

Проте, державний виконавець лише 07 травня 2014 року виніс постанову про відкриття виконавчого провадження, порушивши вимоги п.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» ( далі - Закон), якою передбачено триденний термін вчинення такої виконавчої дії. Самої постанови про відкриття виконавчого провадження вона не отримувала.

Вказане порушення привело до втрати нею можливості своєчасного поверненню боргу, оскільки боржник 06 травня 2014 року належний йому автомобіль Шевроле Лачетті зняв з реєстраційного обліку.

У серпні 2014 року їй стало відомо, що ОСОБА_3 збирається за кордон, тому 21 серпня цього ж року вона звернулася до відділу ДВС із заявою про вирішення питання щодо обмеження боржника у праві виїзду за межі України, але у порушення ч.3 п.2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець ніяких дій не вчинив. Із такою заявою до суду не звертався.

З вересня 2014 року по лютий 2015 року тривав процес реалізації майна, належного боржникові. В рахунок погашення боргу їй передано майно, яке не було реалізовано з торгів ВАЗ 2108, який належав боржникові.

Крім того, в зазначений період вона отримувала кошти в рахунок погашення боргу із заробітної плати ОСОБА_3 Проте отримання цих коштів є наслідком її численних наполегливих дорікань державному виконавцеві.

Після чого з лютого 2015 по грудень 2015 року в порушення п.1 ст.11 даного Закону державний виконавець жодних дій по виконанню рішень судів не вчиняв - не перевіряв майновий стан боржника, не виїздив за місцем його проживання, не викликав його до відділу ДВС.

14 квітня 2016 року вона звернулася знову до відділу ДВС із проханням звернутися до районного суду з поданням щодо обмеження виїзду за кордон боржника. Проте державний виконавець і цього разу не прийняв заходів для виконання рішення суду.

Більш того, ознайомившись з матеріалами виконавчого провадження у червні 2016 року вона з'ясувала, що державний виконавець з січня по червень 2016 року знову не вчиняв жодних дій для примусового виконання рішень суду.

Станом на 05 липня 2016 року розмір заборгованості за зведеним виконавчим провадженням становить 84 718 грн.17 коп.

Посилаючись на те, що державний виконавець в порушення п.2 ст.30 Закону не провів виконавчі дії з виконання рішення суду протягом шести місяців, заявник просила визнати рішення, дії та бездіяльність Снігурівської ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області незаконними. Стягнути з відділу ДВС на її користь судовий збір.

Ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на те, що дана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та постановити нову, якою задовольнити її вимоги.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення заявника, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного.

Судом установлено, що 25 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернулася до відділу ДВС з заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа виданого Снігурівським районним судом Миколаївської області від 24 квітня 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 37 435 грн. боргу та 574 грн.40 коп. судових витрат.

Постановою державного виконавця від 07 травня 2014 року відкрито виконавче провадження.

Після пред'явленням стягувачем виконавчого листа виданого цим же судом 15 грудня 2014 року про стягнення з ОСОБА_3 на її користь 72679 грн. 80 коп., дані виконавчі провадження об'єднано в зведене.

Відповідно до ч.1 ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК України з особливостями, встановленими ст.386 ЦПК України, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються.

Розглядаючи дану скаргу судом першої інстанції не було враховано те, що згідно п.13, п.17, п.18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 07 лютого 2014 року « Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» ( далі - Постанова) скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК, та містити відомості, зазначені в пунктах 35 частини сьомої статті 82 Закону про виконавче провадження, зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК. У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: стаття 122 ЦПК про відкриття провадження у справі; статті 26, 27, 45 ЦПК щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов'язків; статті 74- 77 ЦПК про судові виклики та повідомлення; глави 4 розділу III ЦПК про судовий розгляд; глав 1, 2 розділу V ЦПК щодо апеляційного та касаційного оскарження судових рішень тощо.

Згідно зі статтею 26 ЦПК сторона виконавчого провадження, яка звернулася до суду зі скаргою, бере участь в її розгляді як заявник, а інші учасники цього провадження, прав і обов'язків яких безпосередньо стосується розгляд і вирішення цієї скарги, як заінтересовані особи. При цьому справи за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи посадової особи державної виконавчої служби розглядаються судом за загальними правилами ЦПК з особливостями, встановленими статтею 386 ЦПК, за участю державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, рішення, дії або бездіяльність якої оскаржуються. До участі у справі як заінтересованої особи залучається інша сторона виконавчого провадження, оскільки судовим рішенням може бути вирішено питання про її права чи інтереси. Аналогічні положення містяться також і в пунктах 3,4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26.12.2003р. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів, посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження".

За результатами розгляду скарги на рішення , дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам ст.ст.210,213,387 ЦПК України.

Як убачається з аналізу тексту скарги ОСОБА_2, крім того, що вона оскаржує бездіяльність державного виконавця, яка заключається в тому, що останній не вчиняє дій щодо виконання рішень судів, остання оскаржує ще й рішення та дії державного виконавця, проте не зазначає які конкретно рішення та дії державного виконавця вона вважає неправомірними, в чому саме виражається їх неправомірність, не зазначає яким чином повинні бути усунено допущені державним виконавцем порушення або іншим шляхом поновлено порушені її права та свободи.

Крім того, оскаржуючи рішення, дії та бездіяльність державного виконавця відділу ДВС, заявник у скарзі посилається також на неправомірність рішення ДВС Головного управління юстиції у Миколаївській області щодо надання їй відповіді на її скаргу, проте просить визнати незаконними рішення, дії та бездіяльність Снігурівського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

З огляду на викладене, судом першої інстанції не було враховано, що скарга не відповідає у повній мірі вимогам ст.ст.119,210, 213, 387 ЦПК України.

Із змісту скарги вбачається, що заявник оскаржує рішення, дії та бездіяльність державного виконавця з 2014 року по червень 2016 року: несвоєчасне відкриття виконавчого провадження, не надання інформації щодо порядку стягнення коштів із заробітної плати, не проведення перевірки наявного у боржника майна та таке інше.

Проте в оскаржуваній ухвалі судом розглядалося лише питання пов'язане з бездіяльністю державного виконавця у ненаданні ОСОБА_2 відповіді на її заяву від 14 червня 2016 року, хоча із матеріалів справи не вбачається, що остання відмовилася від заявлених нею вимог у встановленому законом порядку, а суд прийняв відповідне процесуальне рішення. Висновків щодо нерозглянутих судом пред'явлених заявником вимог оскаржувана ухвала взагалі не містить.

У суді апеляційної інстанції заявник зазначила, що під час розгляду справи у суді першої інстанції вона підтримувала свої вимоги у повному обсязі, від пред'явлених вимог не відмовлялася та не уточнювала їх.

Із журналу судового засідання вбачається, що суд вважав, що заявник пропустила строк на звернення до суду зі скаргою на неправомірні рішення, дії та бездіяльність державного виконавця за 2014 рік, проте питання щодо поновлення чи відмови у поновленні строку на звернення до суду з такою скаргою у відповідності до ст.385 ЦПК України та роз'яснень викладених у п.16 вищевказаної Постанови, судом першої інстанції не обговорювалося та відповідне процесуальне рішення не приймалося. Більш того, в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не роз'яснив заявнику її право на подачу клопотання про поновлення чи продовження пропущеного строку та правові наслідки не вчинення процесуальних дій.

Згідно з п. п. 3, 4 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Тобто в порушення вимог ст. 10 ЦПК України суд не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Зважаючи на наведене, а також на положення п. 3 ст. 312 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції порушений порядок, встановлений для вирішення цього питання, що є безумовною підставою для скасування судового рішення і направлення справи на новий розгляд.

При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, перевірити доводи та вимоги заявника, з'ясувати дійсні обставини справи і в залежності від встановленого, ухвалити законне та обґрунтоване рішення.

При скасуванні ухвали з зазначених підстав, аналіз інших доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 є недоцільним до прийняття остаточного рішення по справі, так як вони можуть стати предметом розгляду суду першої інстанції при повторному розгляді справи.

Керуючись статтями 311, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Снігурівського районного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року скасувати, а справу повернути на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Судді