22-ц/775/276/2016(м)
Категорія 27 Головуючий у 1 інстанції Щербіна А.В.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2016 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

секретар Герасимова Г.Є.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх вимог позивач послався на те, що відповідно до укладеного договору від 17 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 9200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Внаслідок порушення відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 31 березня 2015 року, виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 19 382,42 грн., яку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило стягнути з ОСОБА_2 та відшкодувати судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 21 січня 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором б/н від 17 грудня 2013 року, а саме: заборгованість за кредитом в розмірі 9 027,77 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом в розмірі 8 055,49 грн., а всього 17 083,26 грн. та у відшкодування судового збору 214,71 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким стягнути з нього заборгованість в розмірі 9 027,77 грн., а в іншій частині позовних вимог просить банку відмовити, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, який підтримав скаргу, заперечення проти апеляційної скарги представника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Малервейн М.С., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», суд першої інстанції виходив з того, що наявність заборгованості ОСОБА_2 перед банком підтверджена представленими позивачем письмовими матеріалами, а відповідач не представив доказів того, що він не має заборгованості за кредитом та процентами.

З висновками суду не можна не погодитися.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 17 грудня 2013 року було укладено кредитний договір шляхом встановлення відповідного кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 9 200 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% на місяць (30% на рік) на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк видав відповідачу кредитну картку за умовами «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Відповідач зобов'язувався повертати кредит шляхом сплати щомісячного обов'язкового платежу у розмірі 7 % від заборгованості, але не менше 50 грн., а також, у разі порушення своїх зобов'язань, сплатити штраф у розмірі 500 грн. та 5 % від суми позову.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 взятих на себе зобов'язань, станом на 31 березня 2015 року, утворилась заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 382,42, яка складається з: заборгованості за кредитом в розмірі - 9 027,77 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 8 055,49 грн., заборгованості за пенею та комісією - 900 грн., а також штрафу (фіксована частина) - 500 грн., штрафу (процентна складова) - 899,16 грн.

Згідно інформації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_2 є користувачем кредитної картки НОМЕР_1, яка діє до червня 2017 року (а.с.73).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому ч.1 ст.207 ЦК України передбачає, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частина 2 ст.638 ЦК України встановлює, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Зі справи вбачається, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 17 грудня 2013 року була досягнута домовленість про те, що банк надає позичальнику кредитні кошти, а боржник зобов'язується їх повернути та оплатити проценти за користування цими коштами.

За змістом пунктів 2.1.1.2.1 Умов і правил надання банківських послуг, для надання послуг банк видає клієнту картку, її вид визначений у пам'ятці клієнта/довідці про умови кредитування і заяві, підписанням якого клієнт і банк укладають договір про надання банківських послуг.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що договір № б/н від 17 грудня 2013 року він не укладав та не підписував.

Відповідно до ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Між тим, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 не заперечував того, що він хотів отримати кредит і перед укладенням договору мав бесіду з представником банку, яка розповіла йому про умови договору. Він підписав договір, отримав кредитну картку та користувався грошовими коштами на свій розсуд. В 2015 році він не мав можливості погашати кредит та проценти, оскільки не працював. На теперішній час він працевлаштувався у службу таксі, пройшов стажування і в подальшому має намір погашати заборгованість за кредитом, але борг за процентами не згоден повертати банку, оскільки вважає, що у зв'язку з проведенням АТО в м.Маріуполі, проценти нараховуватися не повинні.

Ці обставини підтверджуються змістом анкети-заяви ОСОБА_2 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПРИВАТБАНК», яка підписана відповідачем 17 грудня 2013 року, і згідно якої відповідач погодився з тим, що ця заява, разом з пам'яткою клієнта, умовами і правилами надання банківських послуг, а також тарифами, є договором між ним і банком з надання банківських послуг (а.с.5).

Крім того, ОСОБА_2 визнав, що власноруч підписав анкету-заяву на отримання кредиту, протягом 2013-2014 року виконував умови договору та не ставив його під сумнів.

Таким чином, у справах про невиконання умов будь-яких договорів позивач має довести, що у відповідача є зобов'язання, яке їм не виконано, а відповідач, що зобов'язання їм виконано відповідно до умов договору, або не виконано не з його вини.

Отже, якщо кредитний договір підписаний, то за формою та змістом він відповідає вимогам закону, тобто є укладеним, а протилежне має бути доведено особою, яка на ці обставини посилається.

Як вбачається зі справи, будь-яких доказів, які б спростовували факт укладення відповідачем договору та його підписання ОСОБА_2 ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надав.

При цьому, суду першої інстанції ОСОБА_2 подав заяву, в якій погодився з позовними вимогами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», а в апеляційній скарзі зазначив, що згоден на повернення банку заборгованості по кредиту в розмірі 9 027,77 грн. (а.с.53).

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст. ст. 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, зокрема ст. 559 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У скарзі ОСОБА_2 також зазначає, що він погоджується повертати банку кредитні кошти, але не за ставкою 30% процентів на рік. Ці доводи колегія вважає неспроможними, оскільки вони не відповідають умовам кредитування, за якими кредит надавався з базовою щомісячною ставкою 2,5 % або 30% на рік (2,5х12 міс.) а.с.6.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом помилково був встановлений факт існування заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 8 055,49 грн. не доведений, оскільки позивачем надано розрахунок заборгованості за процентами згідно з договором від 17 грудня 2013 року та представлено додаткові підстави для збільшення процентної ставки з вересня 2014 року (а.с.4, 110-116).

Той факт, що в анкеті-заяві відсутня інформація, щодо кредитного ліміту, не вказана картка, яка була оформлена та відсотки за користування кредитом, не може бути підставою для звільнення відповідача від відповідальності за непогашення заборгованості по кредиту та процентам, оскільки зі змісту вказаної анкети-заяви вбачається, що ОСОБА_2 ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення; погодився з його умовами; екземпляр договору погодився отримати шляхом роздруківки з сайту банку; зобов'язався виконувати вимоги Умов та Правил надання послуг, а також регулярно знайомитися з їх змінами на сайті ПРИВАТБАНКу.

Виконання відповідачем зобов'язань за договором відображено як у розрахунку заборгованості, так і у виписці з особового рахунку за період з 17 грудня 2013 року до 01 вересня 2014 року (а.с.56).

Як вбачається зі справи, умовами договору не передбачалося складання графіку погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідачу видавалася кредитна картка з лімітом користування коштами, який встановлювався банком. Відповідно пункту 2.1.1.2.4 Умов і Правил надання банківських послуг, підписання договору є прямим та безумовним погодженням клієнта відносно прийняття будь-якого кредитного ліміту, встановленого банком.

При цьому, колегія враховує, що ОСОБА_2 не заперечував того, що необхідні відомості за договором він отримав, а суду не надав доказів того, що у нього були перешкоди для ознайомлення з інформацією розміщеною на офіційному сайті ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», або, за наявністю перешкоди, він звертався до позивача за отриманням додаткової інформації щодо цих обставин.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що позовні вимоги позивача необґрунтовані та не доведені, що при прийняті рішення судом були зроблені помилкові висновки засновані тільки на розрахунках позивача, що висновки суду не відповідають обставинам справи та свідчать про неправильне застосування норм матеріального права, є непереконливими, оскільки будь-яких обставин, які б спростовували висновки суду відповідач не представив.

Колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст.212,213 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку про порушення відповідачем умов кредитного договору і, у зв'язку з цим, часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом в розмірі 9027,77 грн. та заборгованості по процентам за користування кредитом - 8 055,49 грн.

Оскільки суд першої інстанції відмовив ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у позові до ОСОБА_2 про стягнення пені, комісії в сумі 900 грн., штрафів - 500 грн. та 899,16 грн., і банк з рішенням суду погодився, доводи апеляційної скарги відповідача, в цій частині, не враховуються.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді : Т.Г.Ігнатоля

С.А.Попова