Провадження №22-ц/784/694/16
Головуючої першої інстанції: Тихонової Н.С.
Категорія - 20 Доповідач апеляційної інстанції: Галущенко О.І.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 березня 2016 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

Лисенка П.П.

із секретарем

судового засідання: Тищенком Л.С.

з участю:

представників:

позивачки - ОСОБА_4

відповідача- ОСОБА_14

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11. 02. 2016 р., у справі за

позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ( треті особи -приватний нотаріус Миколаївського МНО Лашина О.П. та приватний нотаріус МНО Димов О.С..) про визнання договору купівлі - продажу житлової квартири недійсним,

встановила:

04. 12. 2015 р. ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 ( треті особи -приватний нотаріус Миколаївського МНО Лашина О.П. та приватний нотаріус МНО Димов О.С..) про визнання договору купівлі - продажу житлової квартири недійсним.

Позивачка зазначала, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.09.2014 р. в забезпечення її позову до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором позики, накладено арешт на ? частку АДРЕСА_1, ? частку АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08.09.2015 р. скасоване рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.06.2015 р. у справі за її позовом до ОСОБА_7 про стягнення боргу за договором та ухвалено нове про стягнення з ОСОБА_7 на її користь боргу у розмірі 46177 дол. США.

Незважаючи на судову заборону ОСОБА_7 незаконно відчужив АДРЕСА_2. за договором купівлі-продажу з Жвавим Д.К. від 22.07.2015 р., який посвідчений приватним нотаріусом Димовим О.С.

В подальшому ОСОБА_8 відчужив придбану квартиру ОСОБА_9 за договором від 29.07.2015 р., який посвідчено приватним нотаріусом Лашиною О.П.

Посилаючись на те, що угода про відчуження квартири ОСОБА_7 ОСОБА_8 порушує її законні права на належне виконання рішення апеляційного суду про стягнення боргу з ОСОБА_7 за рахунок майна забезпеченого судовим арештом, позивачка просила про визнання цієї угоди недійсною на підставі ст.215 ЦК України, як такої, що не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11. 02. 2016 р. постановлено про відмову у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивачка ставить питання про скасування рішення, як незаконного і ухвалення нового про задоволення позову, посилаючись на необгрунтованість висновків суду і порушення норм процесуального та матеріального права.

Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення в межах оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з таких підстав.

Ухвалюючи рішення суд виходив з відсутності правових підстав для визнання угоди недійсною,

Але з такими висновками суду погодитись неможливо, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам норм матеріального права.

Так, відповідно до положень ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (статті 203, 215-216, 228-235 ЦК).

Відповідно до приписів ч.1 ст. 203 ЦК умовою чинності правочину, зокрема є законність його змісту, тобто відповідність вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України, (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

При цьому, право на позов про визнання угоди недійсною, відповідно до ч. 1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України, виникає лише в разі порушення недійсною угодою особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями ст. ст.151-154 ЦПК України визначено підстави, умови та порядок застосування заходів забезпечення позову.

Відповідно до цих норм та роз'яснень, які містяться в преамбулі та п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 р. «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову ( із змінами, внесеними згідно з постановою пленуму Верховного Суду №2 ( v0002700-09 ) від 12.06.2009р. ), забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Згідно з ч.1 п.1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно або кошти належні відповідачеві.

Відповідно до вимог ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;

5) обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору;

На підставі ст. 4 названого закону підлягають державній реєстрації, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 10.09.2014 р. в забезпечення майнового позову ОСОБА_6 накладено арешт на належну ОСОБА_7 АДРЕСА_2, а до відповідного реєстру внесено запис про обтяження, тобто заборону на розпорядження цим нерухомим майном.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22.06.2015 р., яке не набрало законної сили, в задоволенні позову ОСОБА_6 було відмовлено, а заходи забезпечення позову були скасовані.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 08.09.2015 р. зазначене рішення було скасоване з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_13 на користь позивачки боргу у розмірі 46177 дол. США.

Правова природа скасування в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції означає, що його приписи не набули чинності та не потягли тих правових наслідків, які випливають із змісту його резолютивної частини.

Таким чином, слід дійти висновку, що угода купівлі-продажу спірної квартири, яка посвідчена нотаріально 22.07.2015 р., відбулася в період існування судової заборони на відчуження спірного нерухомого майна.

Вирішуючи спір, суд цих обставин справи не врахував та не дав їм відповідної правової оцінки, внаслідок чого його висновки не можуть вважатися обґрунтованими та законними.

Встановлене є підставою для скасування рішення у відповідності до приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи нове рішення колегія суддів виходить з таких установлених фактів та вимог закону.

Належними доказами у справі доведено, що відчуження спірної квартири відбулося в період існування судової заборони на відчуження цього нерухомого майна.

Встановлене свідчить про невідповідність цієї угоди вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання її недійсною у відповідності з положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки цією угодою порушується право позивачки на виконання рішення суду за рахунок арештованого нерухомого майна.

Що стосується вимог позивачки про повернення спірної квартири у власність ОСОБА_7 на підставі реституції, передбаченої ст. 216 ЦК України, то вони задоволенню не підлягають,

При цьому, колегія суддів виходить з того що, по-перше, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК ( 435-15 ) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину іншою стороною.

При цьому норма частини першої статті 216 ЦК ( 435-15 ) не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

По-друге, питання про визнання наступної угоди недійсною позивачка не порушувала.

Оскільки рішення скасоване, то у відповідності до приписів ст. 88 ЦПК України, на користь позивачки з відповідача ОСОБА_7 має бути стягнуто у відшкодування судового збору 1097 грн. 20 коп.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11. 02. 2016 р.- скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про визнання недійсним договір купівлі - продажу житлової квартири,- задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу житлової квартири АДРЕСА_2 укладеного ОСОБА_7 з ОСОБА_8 22.07.2015 р. та посвідченого приватним нотаріусом Димовим О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 961.

В задоволенні вимог ОСОБА_6 про повернення квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_7 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 1097 грн. 20 коп. у відшкодування судових витрат.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

П.П. Лисенко