Справа № 395/100/16-ц
Провадження № 2/395/82/2016
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2016 рокум. Новомиргород

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області у складі:

головуючого судді ЩЕНЮЧЕНКА С.В.,

при секретареві ЛИСЕНКО В.С., РУДЕНКО І.М.,

за участю: представника позивача ФГ «ОСОБА_1Б.» - ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 господарства «ОСОБА_1Б.» (далі заявник, позивач, ФГ «ОСОБА_6Б.») до ОСОБА_3 (далі відповідач, ОСОБА_3П.) про витребування майна з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_3 (далі позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_3П.) до ОСОБА_5 господарства «ОСОБА_1Б.» (далі відповідач за зустрічним позовом, ФГ «ОСОБА_1Б.») про визнання дійсною угоди про спільну діяльність, укладеної у квітні 2005 р. між ФГ «ОСОБА_6Б.» і ОСОБА_3, та визнання права власності за ОСОБА_3 і виділення йому майна в натурі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2016 р. до Новомиргородського районного суду надійшла позовна заява ФГ «ОСОБА_6Б.» до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

У березні 2016 р. до районного суду надійшла заява про уточнення позовних вимог за первісним позовом ФГ «ОСОБА_6Б.» до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Заявник вказав, що ФГ «ОСОБА_1Б.» є власником наступного рухомого майна:

трактора колісного «Беларус-892», 2011 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію машин серії ЕА № 005241, виданого ДІСГ в Кіровоградській області 04.12.2012 р.;

зернопогрузчика, придбаного господарством в 2014 році, що підтверджується накладною № 72/6 від 17.09.2014 р.

Починаючи з серпня 2015 року, зазначене майно знаходилося у відповідача на зберіганні.

Коли ж у жовтні 2015 року позивач звернувся до відповідача ОСОБА_3 з усною вимогою про повернення майна, то отримав відмову без пояснення її мотивів і причин.

Тому позивач стверджує, що відповідач незаконно утримує у себе та користується зазначеним майном і відмовляється в добровільному порядку повернути його власнику.

Вартість належного позивачу майна, яким незаконно володіє відповідач, становить 192.000 гривень.

Посилаючись на ст. ст. 317, 321, 387 ЦК України, заявник просить суд витребувати у відповідача наступне рухоме майно: трактор колісний «Беларус-892», 2011 року випуску, заводський № 89202137, обєм двигуна 4.750 куб. см, номер двигуна НОМЕР_1; зернопогрузчик, придбаний господарством в 2014 році.

У лютому 2016 р. відповідач ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ФГ «ОСОБА_1Б.» про визнання дійсною угоди про спільну діяльність, укладеної у квітні 2005 р. між ФГ «ОСОБА_6Б.» і ОСОБА_3, та визнання права власності за ОСОБА_3 і виділення йому майна в натурі.

За ухвалою Новомиргородського районного суду від 04.03.2016 р. було прийнято до провадження вищевказаний зустрічний позов та обєднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 в одне провадження з первісним позовом ФГ «ОСОБА_1Б.».

Заявник за зустрічним позовом вказав, що відповідач за зустрічним позовом у первісному позові безпідставно стверджує, що з жовтня 2015 року він, ОСОБА_3, нібито незаконно утримує у себе вищезазначене майно і відмовляється в добровільному порядку повернути його власнику.

Фактично вказане позивачем у первісному позові майно ніколи йому, ОСОБА_3, на зберігання не передавалося і на відповідальне зберігання ні за письмовою, ні за усною домовленістю він його не приймав.

Ніякого звернення позивача за первісним позовом до нього, ОСОБА_3, з вимогою про повернення вказаного майна не було, спору з питання повернення майна між сторонами ніколи не виникало, оскільки у цьому не було потреби.

Тому позовні вимоги є надуманими, складеними під негативним впливом недобросовісних доброзичливців, нових помічників, а тому необхідно відмовити в їх задоволенні за безпідставністю.

Окрім цього, він, ОСОБА_3, вимушений звернутися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_5 господарства „ОСОБА_1Б." про поділ спільного майна, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності в рівних частках.

У 2000 році він, ОСОБА_3, і його кум ОСОБА_1 в усній формі домовилися про спільну діяльність без створення юридичної особи: спільно використовувати належні сторонам сільськогосподарську техніку, земельні ділянки за їх призначенням: обробляти землю, сіяти, обробляти, збирати і реалізовувати зернові, а отримані від цього кошти використовувати на подальший розвиток, придбання техніки, ремонт техніки, а залишок від доходів ділити порівну між собою на власні потреби.

Ні він, ОСОБА_3, ні ОСОБА_1 не реєструвалися як фізична особа підприємець, у тому числі у податковій службі.

Він, ОСОБА_3, сплачував до Пурпурівської сільської ради податок як одноосібник.

Вже в 2002 році від нього, ОСОБА_3, і від ОСОБА_1 для спільної діяльності використовувалися по 3 земельні ділянки.

В 2005 році виникли проблеми з реалізацією вирощеного врожаю зернових і сторони вирішили, що для створення нормальних умов для реалізації вирощеної продукції, реєстрації придбаної сільськогосподарської техніки, реєстрації у податковій для сплати податків та обовязкових платежів ОСОБА_1 створить від свого імені фермерське господарство, яке стане учасником спільної діяльності простого товариства. Тому 06.04.2005 р. ОСОБА_1 зареєстрував на своє імя ФГ «ОСОБА_1Б.»

Тоді ж, у квітні 2005 р., він, ОСОБА_3, і ФГ «ОСОБА_1Б.» в особі голови господарства ОСОБА_1 уклали усну угоду про спільну діяльність.

Таким чином, на думку позивача за зустрічним позовом, ФГ «ОСОБА_1Б.» і він, ОСОБА_3, стали засновниками і учасниками простого товариства без створення юридичної особи.

За твердженням позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, з цього часу всі питання спільної діяльності простого товариства сторони вирішували за згодою між учасниками: ФГ «ОСОБА_1Б.» і ним, ОСОБА_3

Тому позивач за зустрічним позовом прийшов до висновку, що у квітні 2005 року він, ОСОБА_3, і ФГ «ОСОБА_1Б.» в особі голови ОСОБА_1 в усній формі домовилися про спільну діяльність без створення юридичної особи: спільно використовувати належні йому, ОСОБА_3, і ФГ «ОСОБА_1Б.» сільськогосподарську техніку, земельні ділянки, які належали або йому, ОСОБА_3, або були взяті ним і господарством в оренду у власників земельних ділянок, за їх призначенням: обробляти землю, сіяти зернові, обробляти та збирати вирощений врожай, отримані від реалізації врожаю кошти використовувати на розвиток, придбання сільськогосподарської техніки, ремонт техніки, сплачувати орендодавцям плату за використання орендованих земельних ділянок, а залишок від отриманих доходів ділити порівну між учасниками на власні потреби.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не створював юридичну особу, не реєструвався як фізична особа підприємець.

Вкладом його, ОСОБА_3, у спільну діяльність із ФГ «ОСОБА_1Б.» у 2005 році були 3 земельні ділянки, які у 2007-2009 роках збільшилися до 12 земельних ділянок загальною площею 62 га земель сільськогосподарського призначення, що розташовані біля села Іванівка, Пурпурівської сільської ради.

Від ФГ «ОСОБА_1Б.» також вкладом у спільну діяльність були спочатку три земельні ділянки, які в подальшому збільшилися до 65 га орендованих земельних ділянок.

За домовленістю між учасниками товариства із ФГ «ОСОБА_1Б.» були укладені договори оренди земельних ділянок загальною площею 62 га, які він, ОСОБА_3, відшукав і домовився з власниками цих земельних ділянок і за їх згодою земельні ділянки були частиною його майнового внеску до спільної діяльності простого товариства.

Із власниками цих земельних ділянок він особисто проводив розрахунки із отриманих доходів від спільної діяльності товариства: сплачував їм оренду плату за користування земельними ділянками.

Відомості про орендну плату заповнював він, ОСОБА_3, а платником оформлялося ФГ «ОСОБА_1Б.», яке звітувало перед податковою службою.

За домовленістю між учасниками товариства від нього, ОСОБА_3, вкладом у спільну діяльність була також особиста участь у придбанні сільськогосподарської техніки і оформлення її, за домовленістю з товариством, на фермерське господарство «ОСОБА_1Б.», технічне обслуговування, ремонт сільськогосподарської техніки, особисте виконання робіт із підготовки землі до посівних робіт, посівні роботи зернових, під час яких він, ОСОБА_3, особисто керував трактором, а його дружина ОСОБА_7 в цей час допомагала за сівалкою, проведення робіт, необхідних для вирощування та збереження врожаю, особисто він наймав комбайнерів для швидкого збирання врожаю, перевезення його до комори, проведення необхідної обробки та реалізації врожаю. Особисто він проводив розрахунки із найманими працівниками і власниками орендованих земельних ділянок, а також особисто приймав участь у придбанні сільськогосподарської техніки, розподілі прибутку, отриманого в результаті спільної діяльності.

За домовленістю між ним, ОСОБА_3, і ФГ «ОСОБА_1Б.» ведення бухгалтерського обліку спільного майна товариства було доручене ФГ «ОСОБА_1Б.».

Також учаснику товариства ФГ «ОСОБА_1Б» було доручено сплачувати податки та обовязкові платежі з одержаних внаслідок діяльності товариства доходів.

Особисто він, ОСОБА_3, як учасник спільної діяльності, за домовленістю між учасниками товариства, всі платіжні документи, квитанції, відомості, податкові накладні у відносинах з підприємствами, орендодавцями, найманими працівниками заповнював і оформляв від імені ФГ «ОСОБА_1Б.»

За час вищевказаної спільної діяльності за рахунок доходів, отриманих від спільної діяльності, сторони придбали у спільну часткову власність: трактор «Беларус МТЗ-892», 2011 року випуску, д. н. 185 56 АН; зернопогрузчик; культиватор КПСу-4; розкидач міндобрив; плуг ГТЛН-3,35; борону дискову AГ-2,4-20; автомобіль ГАЗ-53, 2007 року випуску, держномер ВА 2506 АН; комбайн СК-5; борони 16 штук; ємність місткістю 2,4 м3; насос електричний 4 шт.; сівалку СЗ-3,6; зварювальний апарат навісний; автомобіль МА3-5549, державний номер ВА 4254 AB; причіп ГКБ 8328, державний номер ВА 1419 XX; навісне обладнання на оприскувач ОП-2000; трактор ЮМЗ-6 та навантажувач КУН; насос ручний; сівалку соняшникову СУПН-5,6; зерноочисну машину ОВС; шлакоблочну машину; ваги на 500 кг; причіп тракторний; мотигу КРН-5,6; котки гладкі.

Крім того, в порядку спільної діяльності в 2006 році він, ОСОБА_3, особисто побудував для спільного користування з відповідачем за зустрічним позовом комору по вул. Перемоги, 8 в селі Іванівка біля домоволодіння ОСОБА_1 (можливо зареєстрованої по тій же вулиці, але в селі Пурпурівка), де також зареєстроване ФГ «ОСОБА_1Б.»: по вул. Перемоги, 6 у с. Пурпурівка.

Вказану комору побудував із цегли розмірами 16 м на 6 м, покрив комору шифером.

Комора також є спільною частковою власністю його і фермерського господарства «ОСОБА_1Б.».

Згадану комору сторони спільно використовували для зберігання в ній збіжжя, інструменту, зібраних зернових.

Вартість комори становить 60.000 грн. Вона залишається у ФГ «ОСОБА_1Б.» в порядку поділу спільного майна простого товариства.

В 2015 році відносини між сторонами з вини ОСОБА_1 різко змінилися: під негативним впливом нового оточення голови ФГ «ОСОБА_1Б.» він припинив доброчесні відносини між ними з вересня 2015 року як учасниками спільної діяльності та як між кумами.

Голова господарства почав заперечувати його право на участь у спільних справах та у праві на частину інвентарю і техніки, які сторони придбали за спільні кошти, отримані за результатами спільної діяльності.

Розуміючи, що в подальшому спільна діяльність не може здійснюватися, на його, ОСОБА_3, вимогу господарство надало йому звіт про фінансово-господарську діяльність за останній період.

За письмовими дорученнями власників були розірвані договори оренди земельних ділянок між ОСОБА_5 господарством «ОСОБА_1Б.» і власниками 12 земельних ділянок загальною площею 62 га, які він, ОСОБА_3, відшукав і які за домовленістю з власниками земельних ділянок були частиною внесеного ним, ОСОБА_3, майна у спільну діяльність товариства.

В зв'язку із тим, що він, ОСОБА_3, і ФГ «ОСОБА_1Б.» тривалий час з квітня 2005 року до вересня 2015 року фактично займалися спільною діяльністю з обробки земель сільськогосподарського призначення, спільно засівали їх, вирощували, збирали вирощений врожай, спільно реалізовували його, на виручений від продажу прибуток спільно придбали сільськогосподарську техніку, яку він, ОСОБА_3, особисто ремонтував та утримував у робочому стані, спільно ділили залишок прибутку поміж собою, який використовували на власний розсуд, у тому числі і сплачував орендну плату власникам земельних ділянок, які були в оренді у фермерського господарства, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 вважає, що друга сторона неодноразово, щорічно з 2005 року по 2015 рік прийняла виконання ним, ОСОБА_3, своєї частини зобовязання за угодою про спільну діяльність, чим підтвердила вчинення ним, ОСОБА_3, дій, передбачених угодою про спільну діяльність, вчинену в усній формі, а тому просить суд визнати дійсною угоду про спільну діяльність, укладену в квітні 2005 році між ним, ОСОБА_3, і ОСОБА_5 господарством «ОСОБА_1Б.»

Оскільки відповідач за зустрічним позовом добровільно не бажає домовлятися про порядок користування спільним майном, необхідно за рішенням суду встановити порядок користування спільним майном учасників товариства.

Тому вважає необхідним встановити порядок користування спільним майном, набутим ним, ОСОБА_3, і ОСОБА_5 господарством «ОСОБА_1Б.» шляхом визнання права власності на частину спільного майна та передачі йому, ОСОБА_3, в натурі:

1.Трактора МТЗ-892, держ. номер 185 56 ВА, вартістю 165 тис. грн.;

2.Автомобіля ГАЗ-53, держ. номер НОМЕР_2, вартістю 26 тис. грн.;

3.Котків гладких, 3 штуки, загальною вартістю 3.000 грн.;

4.Комбайна СК-5, вартістю 25.000 грн.;

5.Культиватора КПСУ, вартістю 13.000 грн.;

6.Борін 8 штук, загальною вартістю 500 грн.;

7.Ємності місткістю 2,4 м3, вартістю 500 грн.;

8.Насоса електричного вартістю 500 грн.;

9.Сівалки СЗ-3,6, вартістю 5 тис. грн.;

10.Мотиги КРН-5,6, вартістю 5 тис. грн.;

11.Зварювального апарату навісного, вартістю 3 тис. грн.

Всього на загальну суму 246.500 грн.

Інше майно залишити у ФГ «ОСОБА_1Б.».

Стягнути з нього, ОСОБА_3, на користь ОСОБА_5 господарства «ОСОБА_1Б.» 12.800 грн. компенсації різниці вартості отриманого в результаті поділу спільного майна.

Посилаючись на ст. ст. 202, 203, 207, 208, 218, 1132-1135, 1139, 1141- 1143 ЦК України, просить суд:

1.Відмовити у задоволенні первісної позовної заяви ОСОБА_5 господарства «ОСОБА_1Б.» до ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

2. Зустрічний позов задовольнити у повному обсязі:

Визнати дійсною угоду, укладену в квітні 2005 року між ОСОБА_5 господарством «ОСОБА_1Б.» і ним, ОСОБА_3

Визнати право власності за ОСОБА_3 і виділити йому в натурі: трактор МТЗ - 892, держ. номер 185 56 ВА, вартістю 165.000 грн.; автомобіль ГАЗ- 53, держ. номер НОМЕР_2, вартістю 26.000 грн.; котки гладкі, 3 штуки, загальною вартістю 3.000 грн.; комбайн СК-5, вартістю 25.000 грн.; культиватор КПСУ, вартістю 13.000 грн.; борони, 8 штук, загальною вартістю 500 грн.; ємність місткістю 2,4 куб. м, вартістю 500 грн.; насос електричний, вартістю 500 грн.; сівалку СЗ-3,6, вартістю 5.000 грн.; мотигу КРН - 5,6, вартістю 5.000 грн.; зварювальний апарат навісний, вартістю 3.000 грн., а всього на загальну суму 246.500 грн.

Стягнути з нього, ОСОБА_3, на користь ОСОБА_5 господарства ОСОБА_1 В.5. 12.800 грн. в компенсацію різниці вартості отриманого майна.

Стягнути з ОСОБА_5 господарства «ОСОБА_1Б.» на його, ОСОБА_3, користь понесені по справі судові витрати.

Оповіщений у встановленому порядку про час і місце розгляду справи представник позивача ФГ «ОСОБА_1Б.» - ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, його представник надав суду письмові документи про неможливість явки вказаного представника до суду за станом здоровя.

У судовому засіданні представник позивача ФГ «ОСОБА_1Б.» ОСОБА_2 підтримав первісний позов повністю, посилаючись на обставини, викладені в заяві.

В той же час зустрічний позов не визнав повністю, бо сторони ніколи не домовлялися про створення простого товариства і позивач за зустрічним позовом не подав належних і допустимих доказів про перебування у спільній частковій власності та належність йому витребуваного майна.

Як вбачається з письмових заперечень позивача за первісним позовом, ФГ «ОСОБА_1Б.» вважає позовні вимоги ОСОБА_3 за зустрічним позовом необґрунтованими з наступних підстав:

Позивачем 16.03.2005 р. було утворено ФГ «ОСОБА_1Б.», що засвідчує Статут вказаного фермерського господарства, котрий був зареєстрований 06.04.2005 р., номер реєстраційного запису 0000128.

Згідно вищезгаданого Статуту позивач самостійно здійснював сільськогосподарську діяльність, а саме: вирощував сільськогосподарські культури для продажу та отримання прибутку. В той же час його сусід ОСОБА_3 як одноосібник на своїх ділянках також вирощує сільськогосподарську продукцію.

Оскільки на сьогоднішній день одночасно придбати всю необхідну сільськогосподарську техніку та інвентар неможливо, маючи з відповідачем добросусідські відносини, сторони допомагали одне одному, особливо в напружений весняно-осінній період обробки землі, посівних робіт та збору врожаю, позичали одне одному сільгосптехніку.

Посилання ОСОБА_3 у зустрічному позові на наявність усної домовленості про спільну діяльність та координацію спільних дій між сторонами, ведення спільних справ, купівлю спільного майна, ведення фінансово-господарської діяльності не мають під собою жодних підстав.

До того ж кожна сторона має окремий правовий статус:

Відповідач ОСОБА_3 у зустрічному позові зазначає, що він був зареєстрований як одноосібник, про що звітував перед Пурпурівською сільською радою, а позивач за первісним позовом зареєстрований як ФГ «ОСОБА_1Б.».

Відповідач ОСОБА_3 у зустрічній позовній заяві посилається на ст. ст. 1130, 1131 ЦК України, вказуючи, що сторони нібито вели спільну діяльність.

Проте у ст. 1131 ЦК України вказано, що договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі.

У разі, якщо сторони здійснюють спільну діяльність для досягнення мети або прибутку, об'єднують вклади і майно (ст. 132 ЦК України), то тільки письмовий договір встановлює чітку регламентацію стосунків усіх сторін діяльності, а саме розмір та порядок внесків, координацію спільних дій або ведення спільних справ, порядок використання майна та розподіл прибутку.

У зустрічній позовній заві ОСОБА_3 наголошує на усній домовленості сторін, але вказаний ним договір про спільну діяльність неможливо виконати в момент його укладення, а також належить він до тих договорів, щодо яких законом встановлено письмова форма (ч. 4 ст. 208 ЦК України), тому до цього договору застосовується письмова форма, передбачена ст. 207 ЦК України.

У зустрічному позові ОСОБА_3 ставить питання про визнання права власності за ним та виділення йому в натурі сільськогосподарської техніки.

Позивач за первісним позовом вважає дану вимогу незаконною, бо саме ФГ «ОСОБА_1Б.» є власником наступного майна:

-трактора МТЗ-892 державний номер 185 56 ВА, 2011 року випуску, що підтверджується податковою накладною від 14.03.2012 № 26865, договором на проведення гарантійного обслуговування від 14.03.2012 р. та свідоцтвом про реєстрацію машини від 04.12.2015 р. ЕА № 005241;

-автомобіля ГАЗ-53, державний номер НОМЕР_2, технічний паспорт на даний час втрачено, заява про відновлення знаходиться на виконанні, а довідкою УДАІ від 11.03.2016 р. № 121 підтверджується, що дане авто зареєстроване за ФГ «ОСОБА_1Б.»;

-культиватора КСПУ, що підтверджують платіжне доручення від 22.08.2011 р. № 0410001 та видаткова накладна від 22.08.2011 р. № РН-00007881.

Зазначена відповідачем вартість даного майна не відповідає дійсності, що підтверджує той факт, що ОСОБА_3 не має жодного відношення до купівлі даної техніки.

Крім того, відповідач за первісним позовом стверджує, що до техніки, яка зазначена в позові, доступ вільний.

Дане твердження не відповідає дійсності, бо трактор МТЗ-892, державний номер 185 56 ВА до сьогоднішнього дня знаходиться на подвірї будинку № 12 по вулиці Перемоги в селі Іванівка, де мешкає ОСОБА_3, доступ власнику до даної техніки обмежений шляхом зварення газозварювальними апаратом вїзних воріт, що підтверджує ОСОБА_8 про встановлення місцезнаходження майна від 14.03.2016 р.

Зернопогрузчик зачинено в господарській будівлі, яка належить відповідачу ОСОБА_3

За таких обставин, зазначених у запереченні фактичних даних, а також додаткові письмові докази в повному обсязі спростовують зустрічну позовну заяву про поділ спільного майна.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у суді не визнали первісний позов повністю, бо вважають, що вказане у позовній заяві майно було придбано за спільні кошти сторін і належить їм у рівній частині кожному.

Відповідач ОСОБА_3 підтвердив, що дійсно одержав земельну ділянку площею 2 га як працівник соціальної сфери для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Таку ж земельну ділянку одержала і його дружина ОСОБА_7

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримали зустрічний позов повністю, посилаючись на обставини, викладені у заяві.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 додатково пояснив, що його вкладом у діяльність простого товариства також були належні особисто йому трактор ЮМЗ-6, комбайн «Форшрід».

Окрім цього, його батько ОСОБА_9 надав йому іншу сільськогосподарську техніку, господарські будівлі тощо, які він також вважає власним вкладом у діяльність простого товариства, що було створено за усною домовленістю з ФГ «ОСОБА_1Б.».

Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача ФГ «ОСОБА_1Б.» - ОСОБА_1 на підставі наявних доказів, оскільки у справі мається достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін.

Заслухавши згадані пояснення та безпосередньо дослідивши докази в справі: показання свідків, оглянувши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов та відмовити у зустрічному позові повністю із таких міркувань.

У судовому засіданні безспірно зясовано, що ФГ «ОСОБА_1Б.» є власником наступного рухомого майна: трактора колісного «Беларус-892», 2011 року випуску, заводський № 89202137, обєм двигуна 4.750 куб. см, номер двигуна НОМЕР_1 вартістю 180 тис. грн.; погрузчика скребкового вартістю 12 тис. грн.

Окрім пояснень представника позивача за первісним позовом, вищевказані обставини підтверджуються наступними доказами у справі:

Показаннями свідка ОСОБА_10, яка пояснила у судовому засіданні, що вищенаведене майно було придбано за рахунок доходів ФГ «ОСОБА_1Б.».

Письмовими доказами у справі:

стосовно трактора колісного «Беларус-892»: свідоцтвом про реєстрацію машин серії ЕА № 005241, виданого ДІСГ в Кіровоградській області 04.12.2012 р., податковою накладною (а. с. 10-11);

щодо погрузчика скребкового: накладною № 72/6 від 17.09.2014 р., платіжним дорученням від 12.09.2012 р. (а. с. 16).

Суд відкидає заперечення відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4, що начебто трактор колісний «Беларус-892» перебуває у спільній частковій власності сторін, а також буцімто відповідач за первісним позовом не чинить перешкод ФГ «ОСОБА_1Б.» у користуванні як вказаним трактором, так і погрузчиком скребковим.

Незважаючи на твердження відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 у суді, що позивач ФГ «ОСОБА_1Б.» може у будь-який час безперешкодно скористатися погрузчиком скребковим, представник позивача не зміг одержати доступ до цього майна як до предявлення позову, так і під час розгляду справи у суді.

Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію машин серії ЕА № 005241, виданого ДІСГ в Кіровоградській області 04.12.2012 р., трактор колісний «Беларус-892» був зареєстрований як власність ФГ «ОСОБА_1Б.» більше трьох років тому до предявлення зустрічного позову ОСОБА_3

Протягом цього періоду позивач за зустрічним позовом не предявляв ніяких претензій ФГ «ОСОБА_1Б.», а також не подав до суду жодного належного і допустимого доказу про розмір свого внеску в придбання зазначених погрузчика скребкового, трактора колісного «Беларус-892» та їх належність сторонам на праві спільної часткової власності.

Тому позивач за первісним позовом обґрунтовано стверджує, що відповідач незаконно утримує у себе та користується зазначеним майном і відмовляється в добровільному порядку повернути його власнику.

Ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно приписам ЦК України:

ст. 317 Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

ст. 321 Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ст. 387 Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Тому первісний позов підлягає задоволенню в обумовленому судом обсязі.

Як витікає з приписів ЦК України:

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 202).

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202).

Ст. 203:

ч. 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

ч. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

ч. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 у суді стверджували, що начебто у 2005 р. між сторонами було укладено усний договір про створення простого товариства.

Проте вказані особи не зазначили у зустрічній позовній заяві та не підтвердили у судовому засіданні: який зміст мав такий договір про створення простого товариства, яким було волевиявлення його учасників, на реальне настання яких правових наслідків він був спрямований, тобто у зустрічному позові взагалі не вказані істотні умови, що притаманні для договору простого товариства: яка мета діяльності новоствореного товариства; які розмір та порядок внесення вкладів учасників; у чому полягатиме спільна діяльність учасників, якими будуть їхні права та обов'язки.

Окрім цього, під час судового розгляду справи залишилися невизначеними строк дії договору про створення простого товариства, конкретний розмір вкладу кожної із сторін, зокрема, грошовими коштами, цінними паперами, іншим майном, в тому числі нерухомістю, права користування майном, результатами інтелектуальної діяльності та права на них, а також у виді професійних та інших знань, вмінь, навичок, ділової репутації і ділових зв'язків.

Причому професійні та інші знання, вміння і навички може бути визнано вкладом тільки тоді, коли вони дійсно є цінними та необхідними для мети діяльності товариства.

До того ж у зустрічному позові не вказано, який результат спільної діяльності було досягнуто кожного року протягом досліджуваного періоду з 2005 р. по 2015 р., яким чином було розподілено прибутки і видатки серед учасників такого товариства щорічно, в якому розмірі було сплачено податки та інші обовязкові платежі за кожний рік спільної діяльності, майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи, що є спільною частковою власністю учасників тощо (ст. ст. 1132-1134, 1137, 1141 ЦК України).

Як вже зазначав у письмових запереченнях проти зустрічного позову представник позивача за первісним позовом, закон вимагає у такому випадку укладення договору в письмовій формі (ч. 4 ст. 203, ч. 1 ст. 1131 ЦК України).

Додатково вимога про укладення договору у письмовій формі також предявляється при укладенні правочинів між фізичною і юридичною особами (п. 2 ч. 1 ст. 208).

У даному випадку відповідач за зустрічним позовом є юридичною особою, про що позивачеві за зустрічним позовом було достовірно відомо з моменту створення фермерського господарства, тобто з квітня 2005 р.

Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (ч. 1 ст. 218 ЦК України).

Проте у даному випадку позивач за зустрічним позовом не надав жодного письмового доказу, або доказу, зафіксованого засобами аудіо-, відеозапису, а також інших належних і допустимих доказів про факт укладення договору про створення простого товариства з ФГ «ОСОБА_1Б.» та про зміст такого договору.

Що стосується наданих позивачем за зустрічним позовом документів, то частина із них підтверджує наявність договірних стосунків між ФГ «ОСОБА_1Б.» та ПП ОСОБА_11 (відомості на а. с. 51-66), ФГ «ОСОБА_1Б.» і ПП «Агротехцентр» (а. с. 67), а решта: передачу в оренду ФГ «ОСОБА_1Б.» земельних ділянок їх власниками ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_8, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_17, ОСОБА_18 та подальше дострокове розірвання договорів оренди земельної частки (паю) (а. с. 72-94).

Проте жодний з вищенаведених документів не свідчить про створення простого товариства сторонами у спорі, а навпаки підтверджує самостійну господарську діяльність ФГ «ОСОБА_1Б.».

Суд також критично відноситься до наданих позивачем за зустрічним позовом інших письмових доказів у справі, бо насправді вони не підтверджують його позовних вимог, а деякі навіть навпаки заперечують їх.

Так, у зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 стверджує, що за час спільної діяльності за рахунок доходів, отриманих від спільної діяльності, сторони придбали у спільну часткову власність, у тому числі, трактор ЮМЗ-6, сівалку СЗ-3,6, сівалку соняшникову СУПН-5,6.

Проте при наданні особистих пояснень суду позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 вказав, що його вкладом у діяльність простого товариства також були належні особисто йому трактор ЮМЗ-6, комбайн «Форшрід».

Окрім цього, його батько ОСОБА_9 надав йому іншу сільськогосподарську техніку, господарські будівлі тощо, які він також вважає власним вкладом у діяльність простого товариства, що було створено за усною домовленістю з ФГ «ОСОБА_1Б.».

Батько позивача за зустрічним позовом ОСОБА_9 у власній письмовій заяві до суду також зазначив, що трактор ЮМЗ-6 начебто був виділений йому при розпаюванні колективної власності, а вже він надав його синові, ОСОБА_3, для внесення як вкладу у спільну діяльність з ФГ «ОСОБА_1Б.».

Даючи оцінку вищенаведеним суттєвим суперечностям між змістом зустрічного позову і зазначеними поясненнями, суд виходить з того, що насправді згідно протоколу № 5 загальних зборів колишніх членів реорганізованого КСП ім. Мічуріна Новомиргородського району від 11.08.2009 р. батькові позивача за зустрічним позовом ОСОБА_9 як уповноваженій особі, що діяла за дорученням від імені 15 осіб, було виділено зі складу майна пойового фонду КСП та передано у їх спільну часткову власність майно на загальну суму 144.285 грн.

Із накладної № 3 від 18.05.2009 р. вбачається, що до складу вищезгаданого майна входили: трактор Т-150К, трактор ЮМЗ-6, плуг, причіп, борона, сівалка, будівля млина в с. Марянопіль, лінія електропередач.

Таким чином, насправді, ні трактор ЮМЗ-6, ні інше майно не може вважатися особистим вкладом позивача за зустрічним позовом, бо воно належало на праві спільної часткової власності групі з 15 осіб, а не ОСОБА_3 чи тільки його батькові.

Ніяких письмових доказів про склад цієї групи осіб, а також про передачу власниками майна у власність чи користування позивачеві за зустрічним позовом ОСОБА_3 до суду не надано.

Навпаки, зі свідоцтв про реєстрацію машин витікає, що власником трактора ЮМЗ-6 та причіпа було ПСП «Агрофірма Пурпурівська», бо орендувало їх без права відчуження.

Лише колісний трактор Т-150К 24.12.2009 р. було зареєстровано за батьком позивача за зустрічним позовом ОСОБА_9, проте ні цей трактор, ні комбайн «Форшрід» не значаться серед майна, що було перелічено заявником у зустрічному позові.

За договором купівлі-продажу та накладною № 28 від 16.08.2004 р. ОСОБА_3 придбав трактор ЮМЗ-6.

За договором купівлі-продажу та накладною № 3 від 22.03.2005 р. ОСОБА_3 придбав сівалку СЗ-3,6, сівалку соняшникову СУПН-5,6.

Проте у зустрічному позові заявник наполягає, що вищевказане майно начебто було придбано сторонами за час спільної діяльності за рахунок доходів, отриманих від спільної діяльності, і сторони придбали його у спільну часткову власність.

Одночасно позивачем за зустрічним позовом вказується, що угода про спільну діяльність між ФГ «ОСОБА_6Б.» і ОСОБА_3 була укладена у квітні 2005 р.

Така суттєва суперечність у вимогах та наданих доказах виключає належність відшукуваного майна сторонам на праві спільної часткової власності, бо ФГ «ОСОБА_1Б.» було створено лише у квітні 2005 р.

Надані позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 накладні за 2006 р. на придбання запасних частин до сільськогосподарської техніки для потреб ФГ «ОСОБА_1Б.», а також надані відповідачем за зустрічним позовом фінансові звіти за 2013-2015 роки також посвідчують факт самостійної господарської діяльності ФГ «ОСОБА_1Б.».

Згідно вимогам ст. 1140 ЦК України кредитор учасника договору простого товариства має право пред'явити вимогу про виділ частки учасника у спільному майні відповідно до положень цього Кодексу.

Але позивач за зустрічним позовом вимагає встановити порядок користування спільним майном шляхом визнання за ним права власності на частину рухомого майна, що начебто є спільним майном простого товариства, а не про виділ своєї частки.

Таким чином, позивач за зустрічним позовом обрав спосіб захисту свого невизнаного права, що не визначений законом.

До того ж поділ майна, що є у спільній власності учасників, і спільних прав вимоги, які виникли у них, здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом (ч. 2 ст. 1141 ЦК України).

Проте позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 не подали належних і допустимих доказів щодо майна, яке начебто вклав ОСОБА_3 в діяльність простого товариства, розмір одержаних внаслідок спільної діяльності сторін доходів, їх розподіл, джерело коштів для придбання майна, право власності на яке він просить визнати за ним та на виділі якого в натурі наполягає позивач за зустрічним позовом.

Також не доведено позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 його вклад та вклад ФГ «ОСОБА_1Б.» у діяльність простого товариства у формі трудового вкладу свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_7

Обидва вищевказані свідка підтвердили у судовому засіданні, що допомагали чоловікам (відповідно ОСОБА_1 і ОСОБА_3П.) при проведенні посівних та інших робіт у полі. Проте вони за власну працю ніякої винагороди не одержали і не наполягали на одержанні будь-якої винагороди.

До того ж сторони і зазначені свідки одностайно стверджували у суді, що протягом 20 років підтримували між собою стосунки як куми та проживають по сусідству.

В той же час доказів, котрі б спростували твердження представника відповідача за зустрічним позовом, що сторони постійно безкорисливо допомагали один одному у веденні господарської діяльності у звязку з наявністю добросусідських і споріднених стосунків, позивачем за зустрічним позовом та його представником не надано.

Окрім цього, зі змісту фактично наданих ними доказів витікає, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 протягом тривалого проміжку часу займався діяльністю, яка суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК України).

Так, у зустрічному позові заявник вказав, що начебто бухгалтерський облік стосовно діяльності простого товариства повинно було вести ФГ «ОСОБА_1Б.».

Проте жодного письмового доказу на підтвердження факту ведення такого бухгалтерського обліку ФГ «ОСОБА_1Б.» в інтересах простого товариства позивач за зустрічним позовом не подав.

Навпаки, за наданими ФГ «ОСОБА_1Б.» письмовими доказами ні позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, ні його дружина ОСОБА_7 ніколи не були членами вказаного фермерського господарства, лише ФГ «ОСОБА_1Б.» було взяте на облік платника податків 13.05.2005 р., а у 2015 р. було платником єдиного податку четвертої групи та протягом 2012-2015 років подавало тільки власний фінансовий звіт (а. с. 6-8, 149-151).

До того ж сам позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 надав суду власні підрахунки витрат посівних робіт за 2004-2005 рр.

Оскільки ці підрахунки здійснені особисто ОСОБА_3, котрий у зустрічній позовній заяві стверджує, що бухгалтерський облік повинно було вести ФГ «ОСОБА_1Б.», то надані ним докази заперечують його власні твердження.

Водночас свідок ОСОБА_15 стверджував у судовому засіданні, що протягом 12 років він особисто допомагав рідному братові позивачеві за зустрічним позовом ОСОБА_3 в ремонті сільськогосподарської техніки, обробці землі, посівних роботах та зборі урожаю. За надані послуги з ним розраховувався лише брат ОСОБА_3 готівковими коштами. Ніякі документи про сплату цих коштів не складалися і не підписувалися.

Свідок ОСОБА_19 наполягав у суді, що протягом 2013-2015 років, тобто три роки поспіль він молотив зернові. Кормив його та привозив запасні частини в поле лише позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 Він же розрахувався з ним за роботу готівковими коштами. Ніякі документи про сплату цих коштів не складалися і не підписувалися.

Свідок ОСОБА_7 підтвердила у суді, що її чоловік ОСОБА_3 протягом досліджуваного періоду 2005-2015 років податків та інших обовязкових платежів у звязку з фактично проведеною сільськогосподарською діяльністю не сплачував.

Свідок ОСОБА_20 пояснила у судовому засіданні, що у травні 2014 р. вони з чоловіком придбали у ОСОБА_3 комбайн «Форшрід» за 70 тис. грн. Ніяких документів з приводу купівлі-продажу цього комбайна та передачі грошей вони не оформляли. Тому до цього часу його власником значиться ОСОБА_3

З наданої позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 розписки витікає, що він 09.08.2005 р. віддав ОСОБА_21 гроші в сумі 30 грн. за придбаний ним автомобіль.

Як вбачається з приписів Конституції України:

ст. 67 Кожен зобов'язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Усі громадяни щорічно подають до податкових інспекцій за місцем проживання декларації про свій майновий стан та доходи за минулий рік у порядку, встановленому законом.

ч. 2 ст. 68 Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Тому суд вважає, що позивач за зустрічним позовом безпідставно стверджує про виникнення у нього права спільної часткової власності на спірне майно, котре було буцімто набуто з суттєвими порушеннями вимог чинного цивільного законодавства (ч. 2 ст. 328, ч. 3 ст. 355 ЦК України, ст. ст. 27, 28 Закону України «Про фермерське господарство» тощо).

Окрім цього, відповідно до положень ч. 1 і ч. 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, посилаючись на ч. 2 ст. 218 ЦК України, стверджує, що договір про створення простого товариства був укладений між сторонами усно і він, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3, щорічно з 2005 р. по 2015 р. вчинював дії для здійснення прав і виконання обовязків за цією угодою, а друга сторона підтверджувала їх вчинення шляхом прийняття виконання. Тому заявник вважає, що такий правочин може бути визнаний судом дійсним.

Проте у даному випадку законом не встановлена недійсність договору про створення простого товариства у разі недодержання вимоги щодо письмової форми.

Окрім цього, суд вже зазначав, що позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 підтвердив у судовому засіданні факти систематичного ведення підприємницької діяльності протягом досліджуваного періоду з суттєвими порушеннями вимог чинного цивільного законодавства (ст. ст. 67-68 Конституції України, ст. 228, ч. 2 ст. 328, ч. 3 ст. 355 ЦК України, ст. ст. 27, 28 Закону України «Про фермерське господарство» тощо).

Тому суд вважає безпідставною вимогу заявника за зустрічним позовом визнати дії, зміст яких суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, такими, що свідчать про існування угоди з приводу створення простого товариства.

Як вже зазначалося у рішенні суду при викладенні обставин за первісним позовом, у судовому засіданні безспірно встановлено, що ФГ «ОСОБА_1Б.» є власником наступного рухомого майна: трактора колісного «Беларус-892», погрузчика скребкового (а. с. 130-134, 140-143).

Окрім цього, заперечуючи проти зустрічного позову, представник відповідача за зустрічним позовом пояснив у суді, що ФГ «ОСОБА_1Б.» також належить інше рухоме майно: автомобіль ГАЗ-53, державний реєстраційний номер НОМЕР_2; культиватор КПСу.

Як вбачається з наданих ФГ «ОСОБА_1Б.» письмових доказів, вищевказане майно дійсно було придбане відповідачем за зустрічним позовом: культиватор КПСу-4 приц. 22.08.2011 р. за 24 тис. грн.; автомобіль ГАЗ САЗ 3507, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 зареєстрований 01.03.2007 р. за ФГ «ОСОБА_1Б.» (а. с. 9, 136-139, 146).

Суд відкидає твердження позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, що начебто вищевказане та інше спірне майно було придбано за спільні кошти сторін, бо належних і допустимих доказів обґрунтованості таких тверджень він до суду не подав.

Так, окрім пояснень позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3, його вимоги не підтверджені жодним доказом у справі.

В той же час за приписами:

ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

ст. 16 ЦК України:

1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

2. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права.

Оскільки відповідач за зустрічним позовом не визнав зустрічний позов у повному обсязі та в письмових запереченнях послався на не обґрунтовану ціну відшукуваного позивачем за зустрічним позовом майна, а заявник за зустрічним позовом не подав суду належних і допустимих доказів про дійсну вартість такого майна, це є додатковою підставою для відмови у зустрічному позові.

Суд також відкидає посилання позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 на показання свідків, бо предметом спору виступають, у тому числі, транспортні засоби, сільськогосподарська техніка (агрегати з обробітку землі тощо), складне та небезпечне в експлуатації обладнання (зварювальний апарат тощо), стосовно котрих цивільним законодавством встановлено особливий порядок обліку, контролю за їх технічним станом та набуття права власності.

Окрім цього, через недодержання сторонами письмової форми правочину заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися лише письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (ч. 1 ст. 218 ЦК України).

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 також стверджує, що в порядку спільної діяльності побудував в 2006 р. для спільного користування комору, яку оцінив в 60 тис. грн.

Під час судового розгляду справи він надав додаткові пояснення стосовно іншого майна: тракторів, автомобілів, комбайна «Форшрід», посилання на котрі відсутнє у позовній заяві.

Незважаючи на пропозицію суду оплатити усі майнові вимоги судовим збором у встановленому законом розмірі (а. с. 95-97), позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 не виконав вимоги ст. 4 Закону України «Про судовий збір» стосовно цієї споруди та іншого майна, посилання на них відсутнє в резолютивній частині зустрічного позову, тому суд не входить в дослідження питання про належність вищевказаних обєкта нерухомості і транспортних засобів та сільськогосподарської техніки.

До того ж письмові докази стосовно вищезазначених обєктів у позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 відсутні.

Тому його посилання на показання свідків у даному випадку неприпустимі (ч. 1 ст. 218 ЦК України).

Таким чином, у зустрічному позові потрібно відмовити повністю.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. ст. 79-80, 88 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача його витрати в справі, повязані зі сплатою судового збору у сумі 2.880 гривень.

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 208-215, 223, 292, 294, 296 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Первісний позов ОСОБА_5 господарства «ОСОБА_1Б.» до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння задовольнити.

Зобовязати відповідача ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) повернути позивачеві ОСОБА_5 господарству «ОСОБА_1Б.» належне йому майно:

трактор колісний «Беларус-892», 2011 року випуску, заводський № 89202137, обєм двигуна 4.750 куб. см, номер двигуна НОМЕР_1, що був придбаний господарством 14.03.2012 р., вартістю 180 (сто вісімдесят) тисяч гривень;

погрузчик скребковий, що був придбаний господарством 16.09.2014 р., вартістю 12 (дванадцять) тисяч гривень.

Відмовити у зустрічному позові ОСОБА_3 до ОСОБА_5 господарства «ОСОБА_1Б.» про визнання дійсною угоди про спільну діяльність, укладеної у квітні 2005 р. між ФГ «ОСОБА_1Б.» і ОСОБА_3, та визнання права власності за ОСОБА_3 і виділення йому майна в натурі на загальну суму 246.500 грн. повністю.

Стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача ОСОБА_5 господарства «ОСОБА_1Б.» судові витрати у розмірі 2.880 (дві тисячі вісімсот вісімдесят) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду Кіровоградської області через Новомиргородський районний суд.

Головуючий:

Головуючий:

суддя С. В. Щенюченко

Згідно з оригіналом:

суддя С.ЩЕНЮЧЕНКО