У х в а л а

іменем україни

27 січня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоЛуспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Закропивного О.В.,
Хопти С.Ф., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, визначення порядку користування квартирою, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є спадкоємцем 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, яка залишилася після смерті її сина ОСОБА_8 Змоменту смерті сина, позивачка фізично не мала доступу до вказаного житла так як відповідач чинить їй перешкоди в доступі до вказаної квартири шляхом встановлення додаткових дверей та ненаданням позивачці комплекту ключів від них.

Посилаючись на зазначене з урахуванням уточнень, позивач просила суд зобов'язати ОСОБА_7 передати позивачу комплект ключів від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1, вселити позивача у спірну квартиру, визначити порядок користування квартирою, яка складається із житлової кімнати та підсобних приміщень як спільним житлом, стягнути з відповідача понесені судові витрати в розмірі 2 тис. грн за правову допомогу, 266 грн 12 коп. витрат пов'язаних із явкою до суду представника позивача, а також судовий збір в розмірі 2 509 грн 72 коп.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_7 надати ОСОБА_6 комплект ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 для безперешкодного доступу до вказаної квартири.

Вселено ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 судовий збір в розмірі 243 грн 60 коп.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року в частині відмови у стягненні іншої частини судових витрат.

Ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 витрати на правову допомогу у розмірі 1 800 грн, витрати, пов'язані з явкою до суду представника позивача у розмірі 425 грн 12 коп. та судовий збір за розгляд справи в апеляційному порядку в розмірі 62 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Згідно вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права в межах касаційної скарги.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що ОСОБА_7 оскаржує рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення з неї на користь позивача понесених останньою витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних із явкою представника позивача до суду.

Висновки суду апеляційної інстанції в іншій частині позовних вимог ОСОБА_7 не оскаржуються, а тому відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних із явкою до суду представника позивача й ухвалюючи в цій частині нове рішення, суд апеляційної інстанції виходив із того, що інтереси позивача у даній справі представляв ОСОБА_9, із яким ОСОБА_10 уклала договір про надання юридичних послуг та підписала акт здачі прийняття відповідних послуг, що належним чином підтверджує понесення позивачем витрат на правову допомогу, які мають бути стягнуті з відповідача. Крім того, з відповідача стягнуто витрати, пов'язані із явкою до суду представника позивача, які складають 425 грн 12 коп.

Проте, вказані висновки суду апеляційної інстанції суперечить вимогам закону й матеріалам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84,88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Матеріали справи не містять належним чином оформлених документів, що свідчать про оплату ОСОБА_6 на користь її представника ОСОБА_9 спірної суми витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, які оформлені у встановленому законом порядку.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Ухвалюючи оскаржене рішення, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. 10, 11, 60, 212-214, 303, 316 ЦПК України, на зазначене уваги не звернув, не перевірив належним чином доказів сплати ОСОБА_6 на користь її представника ОСОБА_9 спірної суми витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги та помилково вважав, що належним підтвердженням сплати таких витрат є акт здачі приймання відповідних послуг від 29 листопада 2014 року, що призвело до неправильного вирішення спору в цій частині.

Також не можна погодитись із висновками суду апеляційної інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача витрат пов'язаних із явкою представника позивача до суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 ЦПК України, зі змісту якої виходив суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення у вказаній частині вимог, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, та її представникові сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять.

Стягнення на користь сторони чи її представника витрат, пов'язаних із явкою представника позивача до суду не передбачено положеннями ч. 2 ст. 85 ЦПК України.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних із явкою до суду представника позивача, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного висновку про відмову в стягненні витрат на правову допомогу, оскільки сплата таких витрат не підтверджена належними доказами та відмову в стягненні з відповідача витрат, пов'язаних із явкою представника позивача до суду, у зв'язку із тим, що такі витрати несуть сторони і вони не підлягають сплаті стороні, на користь якої ухвалено рішення, в порядку, який передбачено ч. 2 ст. 85 ЦПК України.

Розглядаючи справу в цій частині, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у зв'язку із чим рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних із явкою до суду представника позивача, відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню, а рішення районного суду - залишенню в силі.

Керуючись ст.ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 14 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних із явкою до суду представника позивача скасувати, а заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2014 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
О.В. Закропивний
С.Ф. Хопта
С.П. Штелик