Ухвала

іменем україни

26 жовтня 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

ІзмайловоїТ.Л., Карпенко С.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6,третя особа - ОСОБА_4,про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилався на те, що 16 квітня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 2501/0408/88-545, згідно якого останній надано кредит в сумі 20 000 доларів США, строком до 10 квітня 2018 року, зі сплатою 11,9 % річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 був укладений договір іпотеки № 2501/0408/88-545-Z-1 від 16 квітня 2008 року, відповідно до якого іпотекодавець ОСОБА_6 передав в іпотеку банку нерухоме майно - двокімнатну квартиру, загальною площею 51,00 кв. м., житлова площа 27,60 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 7509, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02 грудня 2002 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Балан Р.Б., зареєстровано в реєстрі за № 11989.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними забезпечувальними договорами.

В порушення умов кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язання за договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість в сумі 188,759,56 грн, що складається з суми заборгованості за кредитом - 171 818,15 грн, за відсотками - 16 941,40 грн.

Банк просив в рахунок виконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» та визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру загальною площею 51,00 кв. м, житлова площа 27,60 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 7509.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 01 грудня 2015 року скасовано. В задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

У касаційній скарзі представник ПАТ «ДельтаБанк» - ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами відсутнє укладення окремого договору, яким встановлено умови щодо передачі іпотекодержателю іпотекодавцем майна у власність в рахунок погашення зобов'язань за кредитним договором, а тому у позивача відсутнє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що суд у порядку ст. 33 ЦПК України не залучив до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 як сторону кредитного договору та як співвласника квартири, оскільки в разі задоволення позову буде припинено право власності на майно, право на частку якого в силу презумпції спільності майна подружжя має ОСОБА_4

Як вбачається з матеріалів справи, що 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги, зокрема, за кредитним договором № 2501/0408/88-545 від 16 квітня 2008 року та договором іпотеки № 2501/0408/88-545-Z-1 від 16 квітня 2008 року (а. с. 13-17).

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору ОСОБА_4 станом на 28 липня 2015 року утворилася заборгованість в сумі 188 759,56 грн, що складається з суми заборгованості за кредитом - 171 818,15 грн, за відсотками - 16 941,40грн.

Пунктом 12.3 договору іпотеки сторони уклали застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке виклали в п.п. 12.3.1 та 12.3.3 цього договору.

Відповідно до п. 12.3.1 договору іпотеки задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку».

Отже, договором іпотеки сторони передбачили звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що склад осіб, які беруть участь у справі, має бути інший. З п. 4 договору іпотеки вбачається, що іпотекодавець перебуває у зареєстрованому шлюбі і другий з подружжя надав згоду та передав квартири в іпотеку.

Із матеріалів справи вбачається, що квартира, яка була передана в іпотеку банку, була придбана ОСОБА_6 в період зареєстрованого шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, а отже є спільною сумісною власністю подружжя.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Крім того, статтею 119 ЦПК України встановлено, що, викладаючи зміст позовної заяви, саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги.

Проте суд, як державний орган, на який покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов'язаний визначити суб'єктивний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів (ст. 33 ЦПК України).

З огляду на викладене колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2016 року підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Ю.Г. Іваненко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко