У х в а л а

іменем україни

16 листопада 2016 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - Служба у справах дітей Кам'янсько-Дніпровської районної державної адміністрації Запорізької області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з указаним позовом, у якому просило:

- у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором звернути стягнення на будинок загальною площею 127,10 кв. м, житловою площею 46,20 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом і іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу іпотеки;

- виселити ОСОБА_3 та її неповнолітню доньку ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають у вказаному житловому будинку.

На обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що 28 лютого 2008 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 87 000 дол. США, зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами та з кінцевим строком повернення кредиту до 28 лютого 2028 року.

На забезпечення належного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, 28 лютого 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на неналежне виконання відповідачкою своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку із чим станом на 13 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 93 464,39 дол. США, банк просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Справа розглядалась судами неодноразово.

РішеннямКам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 січня 2016 рокупозов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 28 лютого 2008 року, укладеного між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» у розмірі 93 464,39 дол. США, що еквівалентно 1 200 363 грн 86 коп., звернуто стягнення на будинок загальною площею 127,10 кв. м, житловою площею 46,20 кв. м, який розташований по АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом і іншою особою-покупцем, за початковою ціною визначеною у договорі іпотеки в сумі 505 000 грн, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки.

Виселено ОСОБА_3 та її неповнолітню доньку ОСОБА_6, які зареєстровані та проживають в житловому будинку, розташованому по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України відстрочено виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов, виходили з того, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачкою своїх зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість у сумі 93 464,39 дол. США, а тому, застосувавши вимоги Закону України «Про іпотеку», дійшли висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, відстрочивши виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 87 000 дол. США, зі сплатою 12% річних за користування кредитними коштами та з кінцевим строком повернення кредиту до 28 лютого 2028 року.

На забезпечення належного виконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, 28 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачкою укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1. Загальна площа житлового будинку становить 127,10 кв. м, а житлова - 46,20 кв. м.

Обґрунтовуючи позовні вимог банк посилався на те, що у зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_3 умов кредитного договору, станом на 13 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 93 464,39 дол. США, у зв'язку із чим просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачку.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що з огляду на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань з погашення кредиту та процентів за кредитним договором, банк мав право на дострокове повернення кредиту з урахуванням цієї заборгованості за рахунок предмету іпотеки, у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому відсутні підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції в цій частині.

При цьому судами правильно враховано вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», під ознаки якого підпадають правовідносини між сторонами.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Зі змісту частини третьої статті 109 Житлового кодексу Української РСР, частини третьої статті 33, частин першої, другої статті 39, частин першої, другої статті 40 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15 та від 09 вересня 2015 року у справі № 6-455цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій врахували, що житловий будинок, переданий в іпотеку, було придбано за рахунок кредитних коштів, а також правильно виходили з того, що задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», оскільки з урахуванням ч. 2 ст. 39 цього Закону відповідне рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову банку в цій частині та виселення відповідачки з її неповнолітньою донькою із вказаного житлового будинку.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович