Справа № 303/1204/16-ц
Номер рядка статистичного звіту - 45
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2016 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого-судді Заболотного А.М.

при секретарі Штець І.І.

за участю: представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі засідань в м. Мукачево цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон дітей без згоди батька та надання дозволу на оформлення документів для такого виїзду. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який 26.12.2006 року між ними був розірваний В шлюбі у них народилося двоє дітей - донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Після розірвання шлюбу діти залишились проживати разом з матір'ю. Щоб мати змогу належним чином утримувати дітей та забезпечувати їх всім необхідним змушена була працевлаштуватись за кордоном. На цей час позивач працює у Словацькій Республіці, а саме у м. Братіслава та має офіційний дозвіл на проживання там. Також зазначає, донька виявила бажання продовжити навчання у середній мистецькій школі дизайну у м. Братислава та відповідно подала заяву на навчання і прийматиме участь у тестах, які відбудуться 30.03.2016 року. На протязі тривалого часу після розірвання шлюбу позивач намагалась отримати від відповідача нотаріально посвідчений дозвіл для можливості виїзду дітей разом з нею за кордон, поряд з тим, відповідач в востаннє відмовив у наданні такого, при цьому не пояснюючи мотиви свого рішення. Посилаючись на те, що відповідач відмовляється надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон та оформлення проїзних документів дитини, позивач просила задовольнити позов.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, при цьому уточнила в ході судового розгляду позовні вимоги та просила надати дозвіл на виїзд малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, межі України для відпочинку, а неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, межі України для навчання.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечив проти позову. При цьому пояснив, що жодним чином не проти того, щоб діти разом з матір'ю виїжджали за кордон, проте сумнівається, що навчання доньки за кордоном сприятиме її інтересам. Крім цього пояснив, що проти того, щоб таке питання вирішувалося в судовому і якби мати дітей звернулася з таким проханням у нормальний спосіб, він би такий дозвіл надав.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_2, є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_1 від 05.06.2008 року та серії НОМЕР_2 від 24.03.2003 року. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 26.12.2006 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано 26.12.2006 року. Також встановлено, що фактично діти перебувають на вихованні матері, а батько сплачує аліменти. Такі обставини визнаються сторонами, а тому не потребують додаткового доказування. Відповідно до дозволу на проживання ОСОБА_3 має право на проживання в Словацькій Республіці до 26.01.2017 року. Згідно з листа приватної середньої мистецької школи дизайну неповнолітня ОСОБА_4 прийматиме участь у тестах.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно з ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Порядок виїзду дітей за кордон регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків; або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Згідно з п. 4 зазначених Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. В той же час виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється якщо є рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789 від 27.02.1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до принципів 4, 7 Декларації дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що неможливість отримання у відповідача письмової згоди на виїзд дітей за межі України без супроводу батька, призводить до порушення прав позивача та дітей, а відповідач в свою чергу безпідставно відмовляється надати згоду на виїзд та оформлення документів для тимчасового виїзду дітей за межі України. Також, на думку суду, тимчасовий виїзд дітей з матір'ю за межі України за кордон не суперечить інтересам дітей і не порушує прав відповідача як батька дитини. При цьому суд першочергово виходить з інтересів дітей та вважає, що поїздки за кордон на відпочинок та навчання позитивно вплинуть на розширення світогляду дітей, зможуть покращити їх фізичний, духовний та освітній розвиток.

При цьому слід зазначити, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного із батьків, без визначення при цьому конкретного часу перебування дитини за кордоном, суперечить положенням чинного законодавства, яким не передбачено вирішення питання про виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання в судовому порядку. У зв'язку з цим суд звертає увагу не те, що в п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та враховуючи доцільність виїзду дітей виключно до країни перебування матері та з урахуванням необхідності визначенні часового проміжку перебування дітей за межами України, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково та надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, межі України до Словацької Республіки без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 - в супроводі матері ОСОБА_3 терміном на два роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Також слід надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, межі України до Словацької Республіки без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 - в супроводі матері ОСОБА_3 терміном на два роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання. Крім того слід надати ОСОБА_3 дозвіл без згоди батька ОСОБА_2 на оформлення проїзних документів дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, для тимчасового виїзду межі України та дозвіл на отримання віз для виїзду за межі України до Словацької Республіки.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином з ОСОБА_2 слід стягнути на користь ОСОБА_3 551,20 грн. судових витрат (1/2 від загального розміру судових витрат).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 14, 57-60, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 150, 154, 155 СК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, межі України до Словацької Республіки без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 - в супроводі матері ОСОБА_3 терміном на два роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання.

Надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, межі України до Словацької Республіки без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 - в супроводі матері ОСОБА_3 терміном на два роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання.

Надати ОСОБА_3 дозвіл без згоди батька ОСОБА_2 на оформлення проїзних документів дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, для тимчасового виїзду межі України та дозвіл на отримання віз для виїзду за межі України до Словацької Республіки.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 551,20 грн. судових витрат.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя А.М.Заболотний