Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/7383/2016 Головуючий у 1-й інстанції - Батрин О.В.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 липня 2016 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Качана В.Я., Желепи О.В.

при секретарі - Перетятько А.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» про зобов'язання виконати належним чином умови договору, зміни умов договору та стягнення суми.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» про зобов'язання виконати належним чином умови договору, зміни умов договору та стягнення суми.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду, ухвалити новее рішення, яким задовольнити позов. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом не взято до уваги те, що відповідачем було лише частково виконано умови Договору від 25 липня 2013 року, а саме станом на 31 грудня 2014 року перераховано грошову суму в розмірі 638 000 грн. замість 645 108 грн., тобто відповідачем недоплачено 7 108 грн, а у зв'язку з простроченням виконання відповідачем своїх зобов'язань по Договору, враховуючи, що станом на 31 грудня 2014 року та на даний час сума, зазначена в Договорі, не відповідає дійсній вартості майна, що підтверджується Звітом про оцінку майна, виникла різниця між сплаченою сумою та дійсною вартістю власності - 1 022 000 грн., яка також підлягає стягненню.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступні обставини.

25 липня 2013 року між ОСОБА_1 та КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» укладено договір про оплатне вилучення садової ділянки АДРЕСА_1 (кадастровий номер НОМЕР_1), та відповідно садового будинку, 36,9 кв.м., що належить позивачу на праві приватної власності (а.с. 6-7).

Відповідно до п. 11.2.1 вказаного договору відповідач зобов'язався сплатити, а ОСОБА_3 погодився одержати компенсацію у розмірі 645 108 грн. за землю, будинок, споруди, зелені насадження та інші витрати, в зв'язку з вилученням земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1. Позивач зобов'язався передати для знесення уповноваженому представнику відповідача об'єкти, визначені у Звіті, протягом 30 календарних днів після перерахування грошових коштів на банківський рахунок.

На виконання договору, позивачем відкрито банківський рахунок для перерахування грошових коштів та надано відповідачу довідку банку про відкриття рахунку із зазначенням платіжних реквізитів

Згідно з п. 7 договору виплата компенсації здійснюється відповідачем по мірі надходження коштів бюджетного фінансування, але не пізніше терміну дії Акту Комісії (дванадцять місяців з дня його затвердження), шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, відкритий користувачем.

31 березня 2014 року між КП «Дирекція будівництва шляхово-транспортних споруд м. Києва» та ОСОБА_3 укладено Додаткову угоду №1до Договору від 25 липня 2013 року, відповідно до п. 4 якої вона вважається укладеною та набирає чинності з моменту її підписання уповноваженими особами і діє до 31 грудня 2014 року, але в будь якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. (а.с. 36),

Відповідно до договору та додаткової угоди №1 23 липня 2014 року, в межах наявних бюджетних асигнувань, відповідачем було перераховано позивачу компенсацію в розмірі 95 000 грн., а 30 грудня 2015 року - 550 108 грн., тобто в строк, визначений додатковою угодою від 31 березня 2014 року №1 - до 31 грудня 2014 року. (а.с. 25-35)

Таким чином, станом на час подання позивачем позовної заяви умови договору зі сторони відповідача виконані вчасно та в повному обсязі, у зв'язку з чим взяті сторонами зобов'язання за договором припинили свою дію відповідно до ст. 599 ЦК України, що підтверджується і актом приймання-передачі від 25 липня 2013 року (а.с. 49).

У жовтні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що суттєвою умовою договору сторін від 25 липня 2013 року про оплатне вилучення у позивача садової ділянки є сума компенсації, яка була визначена експертною організацією ТОВ «Європейський центр консалтингу та оцінки» станом на 30 листопада 2012 року та згідно Звіту оцінки та п. 4 Договору становила 645 108 грн., що на той час було еквівалентно 80 000 доларів США. З дати оцінки нерухомого майна пройшов тривалий час, курс гривні до долара змінився з 7,99 грн. за 1 долар США до 24,84 грн. З урахуванням отриманої позивачем суми компенсації 638 000 грн., позивач просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача 7 108 грн. заборгованості за договором та 1 022 000 грн. різниці між ринковою вартістю земельної ділянки, садового будинку та сплаченою їх вартістю, а всього 1 290 108 грн.

Відповідач позов не визнав, у запереченнях посилався на те, що ним повністю виконані свої зобов'язання за договором, сплачено компенсацію за вилучення земельної ділянки та садового будинку у строк, визначений сторонами в додатковій угоді. Підстав для стягнення різниці між ринковою та сплаченою вартістю вилученого майна немає, оскільки сторони у договорі самі визначили вартість такої компенсації. (а.с. 19-24),

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не в повному обсязі виконані зобов'язання за договором від 25 липня 2013 року, а саме: замість визначеної договором суми компенсації 645 108 грн. позивачу виплачено 638 000 грн., судова колегія відхиляє та вважає, що вони не ґрунтуються на доказах, що містяться у матеріалах справи. Так, за платіжним дорученням №72 від 02 червня 2014 року відповідачем було перераховано, а 23 липня 2014 року надійшло на банківський рахунок позивача, частину компенсації в розмірі 95 000 грн., за платіжними дорученнями №205, №71, №206, № 209, №207, №208 від 28 листопада 2014 року перераховано 550 108 грн., зазначені кошти надійшли на рахунок позивача 30 грудня 2014 року, тобто в строк, визначений додатковою угодою сторін від 31 березня 2014 року №1. (а.с. 25-35).

Таким чином, судом було вірно встановлено, що відповідачем було перераховано позивачу компенсацію у визначеному договором сторін розмірі - 645 108 грн., у зв'язку з чим, а також у зв'язку з відсутністю у договорі сторін від 25 липня 2013 року та додатковій угоді до нього відповідних умов, відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми 7 108 грн., яка була утримана банком за обслуговування рахунку позивача та здійснення банківських операцій по рахунку.

Не погоджується судова колегія і з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач має сплатити позивачу вартість майна, що було вилучене за договором від 25 липня 2013 року, з тих підстав, що відповідач тривалий час не виконував умови договору про виплату компенсації, яка складала суму, еквівалентну 80 000 доларів США, і за цей час змінився курс долара США, внаслідок чого еквівалент суми компенсації становить на даний час приблизно 21 000 доларів США.

Як встановлено судом, зобов'язання за договором від 25 липня 2013 року про виплату компенсації за вилучене майно було виконано відповідачем у строк, визначений договором сторін - до 31 грудня 2014 року.

Договором було встановлено, що компенсація сплачується у національній валюті України - гривні, еквівалент суми компенсації в іноземній валюті договором не визначався, умов щодо зміни розміру компенсації у випадку зміни курсу валют договір не містить. Договір сторін від 25 липня 2013 року розірваний не був, в цілому та його окремі положення не були визнані недійсними в установленому законом порядку.

З урахуванням наведених обставин, положень ст. ст. 533, 632, 526 ЦК України, відсутні підстави для перерахунку суми компенсації у зв'язку із зміною курсу валют та стягнення з відповідача компенсації вартості вилученого майна у розмірі більшому ніж було встановлено договором сторін.

Судова колегія відхиляє і доводи скарги про те, що відповідач повинен сплатити позивачу компенсацію у розмірі більшому ніж встановлено договором, з посиланням на те, що розмір компенсації за договором визначається Звітом про оцінку, який діє 6 місяців, а на час виплати відповідачем останнього платежу в рахунок компенсації значно збільшилась вартість майна, що визначено суб'єктом оціночної діяльності у Висновку про вартість майна. Як вбачається з п.4, п. 5 договору сторін від 25 липня 2013 року, розмір компенсації був визначений сторонами на підставі Звіту про оцінку земельної ділянки з поліпшеннями станом на 30 листопада 2012 року. Умовами договору не було встановлено, що розмір компенсації підлягає збільшенню у разі зміни цін на об'єкти нерухомого майна та не передбачено проведення після підписання договору і до часу виплати компенсації повторної експертної оцінки майна, яке підлягало вилученню.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня

проголошення шляхом подачі касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: