Справа № 303/4794/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

08 квітня 2016 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів Боднар О.В., Джуги С.Д.

за участю секретаря Чонка Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», служба у справах дітей Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, про визнання недійсним попереднього договору,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи без самостійних вимог на предмет спору Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», служба у справах дітей Виконавчого комітету Мукачівської міської ради, про визнання недійсним попереднього договору.

В обґрунтування позову зазначала, що вона та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі. У 1991 році разом почали будувати будинок за адресою м. Мукачево, вул. Комарова,1-а, на будівництво якого взяли кредит в банку. У звязку з неможливістю виплачувати заборгованість по кредиту позивач з чоловіком вирішили продати будинок за адресою м. Мукачево, вул. Комарова,1-а. В подальшому вона дізналася від свого чоловіка, що ОСОБА_4 має намір купити будинок та погоджується взяти на себе зобовязання погасити заборгованість за кредитом та оплатити додатково за вартість будинку 20000 доларів США. Отримавши від ОСОБА_4 завдаток у сумі 5000 доларів США за будинок, позивач погодилась, що після цього буде укладеного договір купівлі-продажу. Згодом їй стало відомо, що без її згоди 26.09.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір ВРТ № 643663, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобовязується у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості по кредиту продати будинок ОСОБА_4, а остання в свою чергу купити будинок. Таким чином вважає, що оскільки при посвідченні нотаріусом попереднього договору не було отримано її згоди на укладення такого вважає, що такий має бути визнаний недійсним відповідно до ч.2 ст. 65 СК України.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема вважає необґрунтованим висновок суду, що для укладення попереднього договору згода іншого з подружжя не потрібна, так як згідно ч.3 ст. 65 СК України така згода є необхідної для укладення всіх договорів, які потребують нотаріального посвідчення. Також посилається на неповне та неналежне зясування судом обставин справи щодо: факту наявності розписко пор отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_4 коштів; стосовно невиконання ОСОБА_4 своїх обіцянок погасити заборгованість по кредитному договору.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами 1, 2 ст. 65 СК України також передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Подібна норма міститься в ст. 369 ЦК України.

Встановлено, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, яка знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЗК № 056690 від 18.12.2006 року. Крім того, згідно з витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 18317906 від 31.03.2008 року власником незавершеного будівництвом будинку, що знаходиться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А є ОСОБА_2 При цьому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 24.10.1987 року по цей час перебувають в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії І-ФМ № 499925 від 24.10.1987 року.

Таким чином, на момент укладення попереднього договору ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в шлюбі, а будинок і земельна ділянка на якій він розташований, що знаходяться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область належать їм на праві спільної сумісної власності.

Також з матеріалів справи вбачається, що 26.09.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений попередній договір ВРТ № 643663, який посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 1025. Відповідно до п.1 цього договору ОСОБА_3 зобовязався у строк не пізніше одного місяця після повного погашення заборгованості за кредитним договором № 390-0221002/ФК від 18.04.2008 року продати ОСОБА_4 належний йому незавершений будівництвом двоповерховий будинок та земельну ділянку на якій він розташований, що знаходяться за адресою м. Мукачево, вул. Комарова, 1-А, Закарпатська область. ОСОБА_4 в свою чергу зобовязалася купити цей будинок на умовах та за ціну, визначених цим договором. В п. 3 цього договору сторони узгодили ціну продажу будинку та земельної ділянки, яку визначили у 340000,00 грн. Крім того, відповідно до п.6 договору ОСОБА_3 ствердив про відсутність будь-яких прав щодо будинку та земельної ділянки у третіх осіб за виключенням ПАТ «Дельта Банк».

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положення частини другої статті 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обовязок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Положеннями ЦК України й інших актів цивільного законодавства, прямо не передбачено такий правовий наслідок невиконання попереднього договору, як відшкодування збитків у спосіб визнання права власності на річ, що мала бути придбана в майбутньому за договором купівлі-продажу.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Примусове виконання зобовязання в натурі суперечить вимогам статті 635 ЦК України про правові наслідки порушення зобовязання за попереднім договором і положенням статті 321 ЦК України про непорушність права власності.

Стаття 635 ЦК України не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобовязання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку.

Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК, згідно з якою зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України.

Аналогічного висновку дійшов ВСУ у своїй Постанові №6-226цс14 від 02.09.2015 року.

Таким чином, оспорюваний попередній договір сам по собі не може бути підставою для переходу права власності, також сторони даного договору не вправі звертатися з вимогами про його примусове виконання, у звязку з чим такий договір не є договором щодо розпоряджання спільним майном подружжя.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що для укладення такого договору згода іншого з подружжя не потрібна.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання апелянта на те, що така згода є необхідною для укладення будь-яких договорів, що потребують нотаріального посвідчення, оскільки дане твердження апелянта є вирваним із контексту ч.3 ст. 65 СК України.

Зокрема із системного аналізу ч.ч.1-3 ст. 65 СК України та ч.ч.2-4 ст. 369 ЦК України слідує, що вказані норми регулюють відносини виключно щодо розпоряджання майном, яке перебуває у спільній власності, а відтак необхідність отримання згоди іншого з подружжя стосується виключно укладення договорів щодо розпоряджання спільним майном. Якесь інакше тлумачення вказаних норм суперечило б принципам справедливості та розумності цивільного процесу, адже в такому випадку, це б свідчило про необхідність отримання згоди іншого з подружжя при укладенні будь-яких договорів, які потребуються нотаріального посвідчення, в тому числі й таких, що не стосуються спільного майна подружжя, і навіть більше щодо таких, які взагалі не стосуються сімейних правовідносин подружжя, що не входить до сфери регулювання СК України (ст.2).

Таким чином, предявлений ОСОБА_2 позов не ґрунтується на нормах матеріального права, приписи ч.2 ст. 65 СК України не підлягають застосуванню до даних правовідносин, а відтак в будь-якому разі такий позов задоволенню не підлягає.

Що стосується всіх інших доводів апеляційної скарги, то зважаючи на безпідставність позову ОСОБА_2, так доводи не мають жодного правового значення для цієї цивільної справи, вони не можуть бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, а тому також підлягають відхиленню.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку суду першої інстанції, що відповідно до ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді