Справа № 569/421/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2016 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Сидорука Є.І.

при секретарі Патій Н.А.

з участю: представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання недійсним кредитного договору № ML-00/172 0АО/2007, укладеного 17 серпня 2007 року між ЗАТ " ОТП Банк" та ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк", про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання Кредитного договору № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року недійсним, укладеним під приводом обману.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що 17 серпня 2007 року між ним та ЗАТ «ОТП Банк», було укладено Кредитний договір № ML-А00/172 0АО/2007.

Відповідно до п.2, ч.1. Кредитного договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику грошові кошти в розмірі 11 631,90 (одинадцять тисяч шістсот тридцять однин дол. США 90 центів), з оплатою за процентною ставкою 13,49% річних.

Цільове призначення кредиту : на споживчі цілі та на оплату комісії банку. Кредитні кошти надаються строком по 16 серпня 2022 року. Відтак, в розумінні п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей кредит є споживчим кредитом.

Відповідно до умови п. 3.1. ч.2 кредитного договору, в якості забезпечення виконання зобовязання, позичальник зобовязується передати чи/та забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку Банку предмет іпотеки, що перебуває у власності Позичальника чи Майнового поручителя, а саме: земельну ділянку, площею 0,1199 га, що знаходиться за адресою: вул. Квітнева, 3 в с. Шпанів, Рівненського району, Рівненської області.

Повернення кредитних коштів здійснюється щомісяця, але не пізніше 07 числа кожного календарного місяця шляхом сплати Позичальником коштів на відкритий йому поточний рахунок №2620 9 001755903 або внесенням готівки в касу Банку. Нараховані в порядку, передбаченому цим Договором проценти,сплачуються Позичальником одночасно з погашенням відповідної частини Кредиту та в строк, передбачений в Графіку платежів (п. 1.5.1.-1.5.1.1.). Відповідно до застереження п.1.4.1.3. ч. 2, проценти (крім процентів за користування кредитними коштами) Позичальник сплачує самостійно в валюті кредиту на відкритий йому поточний рахунок в розмірі, зазначеному в п.1.4.1.1.-1.4.1.2.

За вище наведених обставин, Позивачем було укладено спірний кредитний договір.

Позивач зазначає, що Кредитний договір №ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов Договору встановлених діючим законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого Законодавства України, та грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг, і завдає йому значної шкоди. За таких умов, зловживання Банком правами, мають бути припинені, а укладений з використанням такої практики правочин, має бути визнаний судом недійсний.

29 квітня 2015 року представник відповідача подав до суду заперечення в яких вказав, що посилання позивача на норми Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу своїх вимог і заперечень є безпідставними, оскільки за положеннями п.23 ст.1 вказаного Закону це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Зі змісту п.2 ч.1 Кредитного договору вбачається, що цільове використання коштів на споживчі цілі, тобто не для придбання продукції, як то передбачено вказаними положеннями ЗУ «Про захист прав споживачів». Тому посилання позивача на вказаний закон та його порівняння відповідності положень договору є безпідставними. Стосовно посилання позивача на положення Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року також є безпідставними, адже вони регулюють вимоги до споживчих кредитів, натомість Кредитний договір не відноситься до таких. Крім того, включення позивачем коливань курсу валют до гривні у збільшення відсоткової ставки по кредиту є абсолютно безпідставним, так як кредитним договором чітко вказана форма відсоткової ставки , яка відповідає вимогам чинного законодавства як на сьогоднішній день так і на день укладення кредитного договору. Всі подальші доводи позивача щодо навмисного приховування Банком від нього інформації, штучно створення Банком заборгованості позивача за кредитним договором є припущеннями та не доведені жодним чином. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача пояснив, що банком при укладенні договору № 0 від 04 грудня 2007 року не було виконано імперативних вимог закону « Про захист прав споживачів», а саме, що урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним. Зазначає, що сторонами спірного кредитного договору про іпотечний борг, забезпеченого іпотекою - не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, а банк не виконав всіх імперативних норм і вимог закону. Крім того, зауважує, що банк, всупереч вимогам закону не отримав письмового підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією про всі існуючі кредитні умови для споживача. Пояснив, що укладений кредитний договір між сторонами містить умови про ціну договору, якою є детальний розпис як реальної процентної ставки так і сукупної вартості кредиту для споживача за кожним платіжним періодом та суми величини абсолютного значення подорожчання кредиту, що за змістом є відповідними вимогам закону, а за формою - вимогам постанов НБУ та є істотною умовою договору про надання споживчого кредиту. За таких умов, зловживання Банком правами, мають бути припинені, а укладені з використанням такої практики правочини мають бути визнані судом недійсними, із застосуванням встановлених цивільним законодавством України наслідків недійсності.

Представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову, в обґрунтування подала письмові пояснення, які підтримала у судовому засіданні та пояснила, що позивач за вчасною ініціативою звернувся до банку з проханням про надання кредиту ( заява від 03.12.2007 року) договір було підписано позивачем добровільно, без жодного примусу і без зауважень. Перед укладенням кредитного договору позичальнику було доведено інформацію про особу кредитора, всі основні умови укладення кредитного договору та кредитування, забезпечення, процентні ставки по різним програмам кредитування та валюти кредити, витрати позичальника на оформлення договору застави, переваги та недоліки програм кредитування, зокрема дострокове стягнення банком кредиту у разі порушення строків його повернення, обмеження правом розпорядження заставним майном, звернення стягнення на заставне у разі неналежного виконання позичальником кредитного договору, попередження позичальника про існування валютних ризиків, які покладаються на позичальника під час виконання зобовязань за кредитним договором, якщо позичальником обрано кредитування в іноземній валюті. Зазначила, що жодних умисних дій щодо обману позивача з боку банку при укладенні договору вчинено не було та таких доказів в ході судового розгляду не здобуто. Просить суд, у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку відмовити в задоволенні позову про визнання договору недійсним з таких підстав.

Судом встановлено, що 17 серпня 2007 року, між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, було укладено Кредитний договір № ML-А00/172 0АО/2007. *

Відповідно до п.2, ч.1. Кредитного договору, Відповідач в порядку та на умовах визначених цим Договором, взяв на себе зобовязання надати Позичальнику грошові кошти в розмірі 11 631,90 (одинадцять тисяч шістсот тридцять однин дол. США 90 центів), з оплатою за процентною ставкою 13,49% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 16 серпня 2022 року, на умовах визначених цим Договором.

Кредит надається Позичальнику на споживчі цілі та на оплату комісії Банку.

Відповідно до умови п. 3.1. ч.2 кредитного договору, в якості забезпечення виконання зобовязання, позичальник зобовязується передати чи/та забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку Банку предмет іпотеки, що перебуває у власності Позичальника чи Майнового поручителя, а саме: земельну ділянку, площею 0,1199 га, що знаходиться за адресою: вул. Квітнева, 3 в с. Шпанів, Рівненського району, Рівненської області.

В умовах укладеного Кредитного договору, його Сторонами було визначено порядок надання і погашення кредиту а також порядок внесення змін до його змісту.

Позичальник повертає суму кредиту, сплачує проценти, штрафи та інші платежі згідо умов Кредитного договору на рахунок №2620 9 001755903.

Відповідачем було викладено в додатку до кредитного договору графік погашення заборгованості Позичальника.

У відповідності до положень ст.ст. 1054,1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Укладений сторонами кредитний договір визначений сторонами як споживчий кредит, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

У договорах за участю фізичної особи - споживача, враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо казано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. А, цим законодавчим актом у даному випадку є: норма ЗУ "Про захист прав споживачів",

Разом з тим, зважаючи на те, що договір споживчого кредитування, забезпечений іпотекою є договором приєднання, за таких умов та сторона, що розробляє умови правочину, при визначенні його умов, повинна враховувати вимоги чинного законодавства, зокрема ЗУ "Про захист прав споживачів", котрий, враховуючи суб'єктний склад учасників правочину у даному випадку, - є спеціальним законом.

Отже, з урахуванням наведеного в цій частині слідує, що урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним. (Саме такий правовий висновок зробив Верховний Суд України, який викладено в Постанові ВСУ в цивільній справі №6-52цс13 від 11 вересня 2013 року).

Як вже вище зазначалось, що оспорюваний Кредитний договір за своєю правовою природою, - є договором приєднання в розумінні ст.634 ЦК України. А звідси, є логічним висновок, що його зміст та умови кредитного договору розробляє сам кредитодавець. За таких обставин, в Позичальника не існує фактичної можливості вплинути на його умови, а тим більше їх змінити.

Відповідно до умови п. 3.1. ч.2 Кредитного договору № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року, в якості забезпечення виконання зобовязання, позичальник зобовязується передати чи/та забезпечити передачу майновим поручителем в іпотеку Банку предмет іпотеки, що перебуває у власності Позичальника чи Майнового поручителя, а саме: земельну ділянку, площею 0,1199 га, що знаходиться за адресою: вул. Квітнева, 3 в с. Шпанів, Рівненського району, Рівненської області.

Таким чином, з вище наведеного змісту умов кредитного договору слідує, що зобов'язання, яке виникло на підставі зазначеного кредитного договору забезпеченого іпотекою, - є іпотечним боргом.

Відповідно до змісту преамбули Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», цей Закон регулює відносини у системі іпотечного кредитування, а також перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном.

Коментована преамбула зазначеного Закону прямо вказує, що дія цього закону поширюється як на правовідносини за основним зобовязанням, виконання якого забезпечене іпотекою.

В статті 1 цього Закону визначено, що договором про іпотечний борг є цивільно-правова угода, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, які виникають у кредитодавця та боржника з приводу іпотечного боргу. Іпотечним боргом є основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою. Іпотечним кредитуванням є правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами.

Вимогою ст.2 коментованого Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» встановлено: Іпотечний борг виникає з цивільно-правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Умови договору про іпотечний борг та іпотечного договору розробляє кредитодавець.

Таким чином, виходячи з аналізу наведеного змісту преамбули а також припису ст.ст. 1 та 2, в яких прямо зазначено, що: договором про іпотечний борг є цивільно-правова угода, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків, які виникають у саме у кредитодавця (а не іпотеко держателя) та боржника (а не іпотекодавця) з приводу іпотечного боргу;Іпотечним боргом є основне зобов'язання за будь-яким правочином, виконання якого забезпечене іпотекою; та те, що умови договору про іпотечний борг та іпотечного договору розробляє саме кредитодавець а не (іпотекодержатель), суд приходить до висновку, що даний Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», підлягає застосуванню до даних правовідносин.

А відтак, суд прийшов до висновку, що спірні правовідносини за цим договором врегульовуються окрім загальних правил діючого законодавства також, спеціальними правовими нормами Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та спеціальними нормами Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Правилом ч. 1 ст. 628 ЦК України, визначено: змістом договору є умови, визначені не тільки на розсуд сторін і погоджені ними, але і умови, які є обов'язковими для даного виду договорів, відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 631 ЦК України, встановлено: договір набирає сили і породжує субєктивні права й обов'язки з моменту його укладання.

Відповідно доправила ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до припису ст.640 ЦК України, Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

В пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 5 від 30.03.2012 року, «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», судам розяснено: При вирішенні таких спорів суди мають виходити з положень статей 41, 42, 99 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.ХІ.1950), а також враховувати, що кредитні відносини врегульовано,зокрема, главами 52. 53. 71 Цивільного кодексу України далі - ЦК), законами України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність"; від 5 червня 2003 року ,№ 898-1V "Про іпотеку"; від 12 травня 1991 року У 1023-ХІІ "Про захист прав споживачів"; від I9 червня 2003 року У 979-ІV "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати"; та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі виданими Національним банком України у межах своїх повноважень, визначених Законом України від 20 травня 1999 року № 679-Х1V "Про Національний банк України".

З дослідженого у судовому засіданні Договору про надання споживчого Кредиту № 0 від «04» грудня 2007 року вбачаються, що всупереч вимоги п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів та вимоги п.З «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168, Банк не здійснив належно детальний, достовірний та обєктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; в порушення вимоги п.3.4 Правил, не зазначив належно та обєктивно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; в порушення вимоги п.3.3 Правил, не зазначено належно та обєктивно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно і об'єктивно, про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; не зазначена відповідальність кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми п.9 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»;всупереч вимоги ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», банк не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування; не встановив положення про інфляційне застереження; не встановив узгодженої домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

Постановою Пленуму Верховного суду України "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах" № 8 від 30.05.1997р. встановлено, що судова експертиза як один із засобів доказування сприяє повному, всебічному та об'єктивному дослідженню обставин справ, постановленню законних і обґрунтованих судових рішень.

З дослідженого судом висновку судового експерта № 1275 від 09.07.2015 року, встановлено, що за даними п. 2 ч.1 Кредитного договору № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року процентна ставка за використання кредитних коштів становить 13,94% річних.

Реальна процентна ставка за кредитним договором № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року, на момент його укладання фактично становить 15,96% (докладно Додаток 1 та 2 експертизи).

Абсолютне значення подорожчання кредиту (тобто фактична сума переплати за кредитом), встановлене експертизою на момент укладення кредитного договору № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року, фактично складає 17 050,23 дол. США (86 103,67 грн.), (Додаток 1 та 2 експертизи).

При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 17.08.2007 року по 08.01.2015 року та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 08.01.2015 року, реальна процентна ставка за кредитним договором № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року фактично становить 30,13% (Додаток 3 експертизи).

При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 17.08.2007р. по 08.01.2015р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 08.01.2015р., абсолютне значення подорожчання кредиту (фактична сума переплати за кредитом) за кредитним договором № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року, становить 173 404,31 грн.

Реальна процентна ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту за кредитним договором № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року не визначені.

Щомісячні платежі, що передбачені умовами кредитного договору № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року на момент його укладення, становили: від 148,34 дол. США (749,12 грн.) до 298,15 дол. США (1 505,66 грн.). (колонка 2 Додатку 1, 2 експертизи).

При здійсненні Позичальником платежів за офіційним курсом НБУ по відношенню до долара США, відповідно до умов постанови правління НБУ №168 від 10.05.2007р., в період з 17.08.2007р. по 08.01.2015р. та при застосуванні в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 08.01.2015р., щомісячні платежі за кредитним договором № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року складають від 735,50 грн. до 2 787,87 грн. (колонка 2 Додатку 3 експертизи).

Також, висновком експерта встановлено, що внаслідок нормативного недотримання документального оформлення кредитного договору № ML-А00/172 0АО/2007 від 17 серпня 2007 року, нормативних вимог (Постанови Правління НБУ N168 від 10.05.2007р.), кредитний договір та додатки до нього не містять розрахунку щодо реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту.

Викладені судовим експертом відповіді на поставлені судом питання, надані ним в категоричній формі. Відповідач не надав суду жодних письмових доказів, які б ставили під сумнів або спростовували зазначений висновок судового експерта. А відтак, у суду немає підстав для сумніву в обєктивності, всебічності та обґрунтованості виконаної експертизи, висновок якої, суд оцінює як належний та допустимий доказ, наведених позивачем обставин.

На думку суду, висновком судового експерта підтверджуються обставини, про те, що реальні значення вартісних показників фінансової послуги істотно перевищують задекларовані банком значення щодо ціни договору, які узгодженні з позичальником. З дослідженого судом висновку експертизи убачається, що під час укладання договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості. А відтак, між сторонами не було досягнуто згоди щодо істотних умов договору, у тому числі й щодо ціни договору.

При цьому суд враховує, що рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист справ споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія ти поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У змісті коментованого рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп2011. Конституційний Суд України наголосив: «Споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів ( робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму ( ч. 1ст.634 ЦК).

Держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків ( п.1 ч. 2 ст. 92 Конституції України ), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг».

В пункті 14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (із змінами та доповненнями), судам наголошено: Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягай згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ІДК).

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати розяснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно із статтями 210 та 640 ЦК ),не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Оскільки вище вказані обовязкові відомості не зазначені в кредитному договорі забезпеченого іпотекою, а його сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору зокрема, ціни договору, про що підтверджується висновком судового експерта, за таких обставин суд прийшов до висновку, що оспорюваний кредитний договір є неукладений. А відтак, не може бути визнаний недійсним цей кредитний договір, який не вчинено. Зокрема, в якому відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для його укладення.

А тому, з урахуванням наведеного, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання недійсним кредитного договору № ML-00/172 0АО/2007, укладеного 17 серпня 2007 року між ЗАТ " ОТП Банк" та ОСОБА_3.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,58,60,82, 88, 212-215, 294,296,297Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" про визнання недійсним кредитного договору № ML-00/172 0АО/2007, укладеного 17 серпня 2007 року між ЗАТ " ОТП Банк" та ОСОБА_3 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Сидорук Є. І.

Повний текст рішення виготовлено 25 березня 2016 року.

Суддя: Сидорук Є.І.