Рішення

Іменем України

694/31/16-ц

2/694/124/16

17.03.2016 року м. Звенигородка

Звенигородський районний суд Черкаської області в складі:

головуючої - судді Сакун Д.І.,

при секретарі Матвієнко А.А.,

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Чижівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями органу місцевого самоврядування,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою в якій зазначив, що він в 2015 році звернувся до Звенигородського відділу поліції ГУНП в Черкаській області стосовно захисту своїх законних прав та інтересів, в зв'язку з тим, що Чижівська сільська рада Звенигородського району Черкаської області на підставі своїх незаконних рішень №4-8/У1 від 04.01.2011 року, №43-1/У1 від 19.06.2013 року та № 48-1/У1 від 22.11.2013 року отримувала плату за оренду земельної ділянки, яка належить позивачу на праві приватної власності (кадастровий номер:НОМЕР_1), протягом 2011, 2012 та 2013 років від орендатора ТОВ «Урожай» на суму в розмірі 5459,71 грн., що підтверджується довідкою ТОВ «Урожай».

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім того, пояснив, що спадщину прийняв фактично та він не зобов`язаний надавати до сільської ради документи, що підтверджували б перехід права власності на земельну ділянку. Вказав, що протиправність дій сільської ради та завдання йому такими діями шкоди також підтверджується ухвалою Звенигородського районного суду від 27.07.2015р. З урахуванням наведеного просить стягнути з Чижівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області на його користь матеріальну шкоду в розмірі 5 459, 71 грн.

Представник відповідача Чижівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області в судовому засіданні позов не визнав, подав до суду заперечення, в якому зазначив, що колишня власниця земельної ділянки ОСОБА_4 за життя склала заповіт на ОСОБА_5, який помер не встигши прийняти спадщини. Позивач ОСОБА_1 у заповіті не значився, жодного інтересу до ОСОБА_4 не проявляв, не доглядав ані останню, ані свого батька, допомогу їм надавали сільська рада та сусіди. Крім того представник сільської ради в судовому засіданні пояснив, що докази, що підтверджували б перехід права власності на вказану земельну ділянку ОСОБА_1 не надав, окрім нього на вказану ділянку могли б претендувати дві його сестри, відтак сільській раді не було відомо до кого перейде у власність вказана земельна ділянка. Враховуючи наведене у задоволенні позову просив відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Вирішуючи спір суд виходить з наступного.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтями ч. ч. 1, 3, 4 ст. 10, ч. 1, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На суд покладено обов'язок сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Позивачем обрано передбачений ст.16 ЦК спосіб захисту права - відшкодуання шкоди.

Згідно ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказав, що відповідач отримував плату за оренду земельної ділянки належної йому на праві приватної власності.

Разом з тим, доказів належності йому земельної ділянки на протязі 2011, 2012 та 2013 років не надав. Більш того, оскільки спадкоємцем за заповітом був вказаний батько позивача ОСОБА_5, який помер у 2013р., то саме останній мав би право на отримання плати за користуання вказаною земельною ділянкою за умови належного її оформлення.

Відповідно до ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документа, який посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі ( на місцевості).

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Така реєстрація позивачем здійснена у 2011-2013р.р. не була.

Права на вказану земельну ділянку були набуті лише 22.10.2014р., що підтверджується відповідним свідоцтвом про право на спадщину. Саме з 2014р. позивач і отримував плату за користування казаною земельною ділянкою, згідно пояснень останнього.

Таким чином, в порушення наведених норм позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем заподіяно шкоду та не доведено наявність такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача.

Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача з боку відповідача, а відтак суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» , ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1166, 1173 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 4, 8, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 213 - 215, 223 Цивільного процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Чижівської сільської ради - відмовити.

Повний текст рішення виготовлений 22 березня 2016 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 10 днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Черкаської області через Звенигородський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.І. Сакун