Ухвала

іменем україни

24 лютого 2016 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Коротуна В.М.,

суддів: Гвоздика П.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних, за касаційною скаргою Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» на рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» (далі - ПП «ВКФ «Автопостач») про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що рішенням Яготинського районного суду від 02 серпня 2013 року із відповідача на його користь було стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 29 232 грн та 1 000 грн моральної шкоди, а всього 30 232 грн. Рішення набрало законної сили 02 жовтня 2013 року. Зазначав, що 31 жовтня 2013 року виконавчою службою Подільського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення. Однак відповідачем рішення суду в повному обсязі не виконано. Зазначав, що 24 литопада 2014 року ПП «ВКФ «Автопостач» перерахувало йому 24 629 грн 75 коп., після чого виплати припинились.

Враховуючи викладене, позивач з урахуванням уточнення розміру позовних вимог, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України просив стягнути із відповідача на свою користь інфляційні витрати в розмірі 5 025 грн 34 коп. та 3 % річних в розмірі 1 154 грн, а всього 6 179 грн 69 коп.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ПП «ВКФ «Автопостач» на користь ОСОБА_3 4 875 грн 44 коп. у рахунок відшкодування суми інфляції за весь час прострочення.

Стягнуто із ПП «ВКФ «Автопостач» на користь ОСОБА_3 три проценти річних на суму заборгованості в розмірі 1 087 грн 03 коп.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2015 року рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року в частині стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми змінено, стягнуто з ПП «ВКФ «Автопостач» на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати в розмірі 5 025 грн 34 коп., три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1 144 грн 80 коп., в іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ПП «ВКФ «Автопостач» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідає.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що після ухвалення судом рішення про стягнення коштів з відповідача на користь позивача трудові правовідносини між сторонами в цій частині припинилися, а у відповідача виникли зобов'язання виконати рішення суду та сплатити на користь позивача певну суму коштів. Тобто у разі невиконання вказаного зобов'язання до порушника мають бути застосовані зобов'язання, передбачені ст. 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції, погодившись з рішенням суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних, змінив при цьому розмір такого стягнення.

Проте із вказаними висновками судів першої та апеляційної інстанцій повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що рішенням Яготинського районного суду Київської області від 02 серпня 2013 року із ПП «ВКФ «Автопостач» на користь ОСОБА_3 було стягнуто 29 232 грн за час затримки розрахунку при звільненні та 1 000 грн моральної шкоди. Рішення набрало законної сили.

31 жовтня 2013 року виконавчою службою Подільського районного управління юстиції у м. Києві було відкрито виконавче провадження та надано боржнику строк для добровільного виконання рішення.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною 2ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження».

Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (ст. 625 ЦК України).

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року № 6-2759цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, не врахував наведених вище норм та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Враховуючи, що судами при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права, такі рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «Автопостач» задовольнити частково.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 16 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Київської області від 07 вересня 2015 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Коротун

Судді: П.О. Гвоздик

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О.Писана