УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Мукачево Справа №303/1619/16-ц

6/303/84/16

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мукачево подання старшого державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_1 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника,

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області ОСОБА_1 звернулася до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника громадянина України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, до виконання зобовязань за судовим рішенням.

Необхідність задоволення подання обґрунтовується тим, що в РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області на виконанні перебуває провадження № 4106599 щодо виконання виконавчого листа Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.07.2004 року по справі №2-1383. У звязку з безпідставним невиконанням боржником судового рішення, а також ігнорування законних вимог державного виконавця з приводу сплати аліментів, виникла необхідність у тимчасовому обмеженні боржника у праві виїзду за кордон.

Державний виконавець в судове засідання не з»явилася, оскільки заявила клопотання про розгляд подання без її участі (а.с. 4).

Дослідивши матеріали подання суд приходить до наступного висновку.

На примусовому виконанні у РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області знаходиться виконавчий лист виданий 06.03.2007 у справі №2-1383 (а.с. 5).

27 лютого 2007 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання даного виконавчого документа (а.с. 6).

У поданні містяться посилання на те, що органом державної виконавчої служби вжито ряд заходів, спрямованих на примусове виконання вищевказаного судового рішення (винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.07.2013, а.с. 15), однак вказані заходи не забезпечили виконання боржником судового рішення.

По відношення до вказаних фактичних обставин справи суд приймає до уваги наступне.

Згідно з частиною пятою ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Із зазначеними положеннями Основного Закону у повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України, якими передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Законом України «Про виконавче провадження» (ст.ст. 2 та 17) обовязок по виконанню судових рішень покладено на органи державної виконавчої служби.

У відповідності з приписами частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до частини другої ст. 11 Закону України „Про виконавче провадження державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Поряд з цим, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (п. 18 ч. 3 ст. 11 цього Закону).

В ст. 13 Загальної декларації прав людини зазначено, що кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19.10.73 №2148-VIII встановлено, що кожному, хто законно перебуває на території будь-якої держави, належить, у межах цієї території, право на вільне пересування і свобода вибору місця проживання. Кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згадані вище права не можуть бути обєктом жодних обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав та свобод інших осіб і є сумісними з іншими правами, визначеними у цьому Пакті.

Частиною першою статті 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Частиною четвертою ст. 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Системний аналіз наведених вище норм міжнародного та національного законодавства свідчить про те, що застосування судом обмеження права у вигляді виїзду фізичної особи за кордон має відбуватись з урахуванням його природи як конституційного права громадянина, яке встановлюється ст. 33 Конституції України, ст. 313 Цивільного кодексу України та низкою міжнародних угод, які є частиною національного законодавства України, зокрема Міжнародним пактом про громадянські і політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод (статті 5, 8, 18 Конвенції).

Враховуючи правову природу права особи на вільне пересування як одного із основоположних прав людини і громадянина та переважно майновий характер цивільних спорів, можна дійти висновку про обмеження права на виїзд за кордон у порядку цивільного судочинства як виняткового заходу.

Статтею 377-1 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Поряд з цим, підстави для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон передбачено приписами Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» .

Статтею 6 (п. 5) названого Закону передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Аналіз вищевказаних приписів свідчить про те, що обовязковою умовою для встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника фізичної особи за межі України є ухилення його від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням.

При цьому, під поняттям «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» слід розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини.

Судом встановлено, що боржник ОСОБА_2 свідомо не виконує судове рішення від 09.07.2004 року, про що свідчить копія його письмового пояснення (а.с. 17), у якому він вказав що відмовляється сплачувати аліменти на утримання дитини, заборгованість по яких станом на 01.12.2015 складає 52617,48 грн. (а.с. 7).

Отже, з наявних у справі матеріалів вбачається, що дії (бездіяльність) боржника призводять до тривалого невиконання виконавчого документа (рішення суду), що тягне за собою порушення строків виконання, а також порушує вимоги чинного законодавства щодо обов'язковості судових рішень.

З урахуванням фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення подання, оскільки останнє містить належні та достатні доказові матеріали, які достовірно та безпосередньо підтверджують свідоме ухилення ОСОБА_2 від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, яке є обовязковим для виконання.

За таких обставин справи подання підлягає задоволенню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 10, 209 210, 377-1 Цивільного процесуального кодексу України,

УХВАЛИВ:

1. Подання старшого державного виконавця РВ ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області ОСОБА_1 задоволити.

2. Встановити тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржнику - ОСОБА_2, (ІНФОРМАЦІЯ_2, с. Кальник вул. Леніна, 54 Мукачівського району, ідентифікаційний код НОМЕР_1, громадянин України), до виконання ним зобовязань за рішенням Мукачівського районного суду Закарпатської області від 09 липня 2004 року у справі № 2-1383.

3. Копію ухвали надіслати до Державної прикордонної служби України для виконання.

4. Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області через Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області протягом пяти днів з дня її проголошення.

Суддя В.В. Кость