Справа № 204/5183/16-ц
Провадження № 2/204/2104/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2016 року м. Дніпропетровськ

Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Черкез Д.Л.,

при секретарі Старостенко Т.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення у розмірі 2 902,52 грн., а також судовий збір по справі у розмірі 1378,00 грн. В обґрунтування позову зазначив, що відповідно до Рішення Дніпропетровської міської ради № 526 від 20.04.1995 року про розподіл платні за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_2 відкритий особовий рахунок № 19. Відповідно до Постанови Верховного суду України від 30.10.2013 року у справі 6-59 цс 15 споживач зобов`язаний оплатити послуги, якщо він фактично користувався ними. Відсутність договору сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати комунальних послуг. Згідно ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, надати послугу, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В порушення зазначених вище приписів відповідачем не виконується належним чином зобов`язання, зокрема, оплата отриманих послуг здійснюється несвоєчасно та в неповному обсязі, про що свідчить наявність заборгованості за період з 1999 року по 01.07.2016 року у розмірі 2 902,52 грн., у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду.

24 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_2 надала суду письмові заперечення в яких просила відмовити КП «Дніпроводоканал» в задоволенні позовних вимог. Зазначивши, що вважає вказані позовні вимоги незаконними та необґрунтованими. Оскільки, вона є власником квартири АДРЕСА_1 згідно договору дарування від 11.11.2010 року. Державна реєстрація права власності відбулася 20.12.2010 року. З цієї дати, вона згідно ст. 322, 331 ЦК України зобовязана утримувати вищевказане майно, зокрема сплачувати комунальні послуги. За період з 2010-2012 роки, як вбачається з наданого позивачем до суду документу під назвою «справка на лицевой счет», позивач нарахував їй вартість послуг з водопостачання та водовідведення у розмірі 1 546,57 грн., за період січень-листопад 2013 року у розмірі 158,07 грн. Вважає нарахування вартості послуг з водопостачання та водовідведення в розмірі 1 704,64 грн. незаконним. «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених постановою КМ У від 21 липня 2005 року №630 регулюються зокрема порядок нарахування вартості цих послуг. Згідно п.п.11 та 21 вказаних правил, вартість послуг з водопостачання та водовідведення визначається пропорційно кількості мешканців квартири. В квартирі АДРЕСА_2 мешканці за спірний період, що підтверджується довідкою про стан сімї. В період 2010-2012 р. вона проживала та була зареєстрована і іншому місці, в грудні 2012 року в квартирі було встановлено лічильник на холодну воду. Таким чином, вважає, що нарахування позивачем плати за послуги з водопостачання та водовідведення за 2010-2012р. для неіснуючих мешканців, а також за січень-листопад 2013 року проведено з порушенням п.п.11 та 21 зазначених правил. За період з листопада 2010 року нею сплачено позивачу в якості оплати за послуги 1 540,25грн., що підтверджується довідкою та банківськими квитанціями. Вимоги позивача стосовно оплати нею послуг за період, коли вона не була власником вказаної квартири (з 1999 року по листопад 2010 року), жодним чином не обґрунтовані позивачем та не відповідають законам України. Також, зазначила, що позивач з 2011 року був проінформований щодо переходу квартири у її власність та щодо невідповідності його нарахувань нормам чинного законодавства.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд відмовити у задоволені позову та застосувати строк позовної давності за минули роки, оскільки заборгованість виникла у той період, коли відповідач не отримував послуги з водопостачання та водовідведення.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_3 є відповідач по справі - ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 11.11.2010 року, посвідченого державним нотаріусом третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_3 та зареєстрованого у реєстрі за № 5-652 (а.с. 47).

Право власності на вказано квартиру було зареєстровано у встановленому законом порядку 20.12.2010 року, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 28425748, виданого КП «ДМБТІ» ДОР 20 грудня 2010 року (а.с. 48).

Згідно довідки про склад сімї та місце реєстрації № 16875 від 30.06.2016 року ОСОБА_2 значиться як незареєстрований власник за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Титова, б. 21, кв. 19 (а.с. 3).

Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 17.08.2016 року ОСОБА_2 значиться зареєстрованою за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, б. 21, кв. 20 з 12.01.2005 року (а.с. 12).

Судом встановлено, та цей факт не оспорюється сторонами, що комунальне підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради здійснювало послуги з надання водопостачання та водовідведення ОСОБА_2 за адресою її проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2. Для здійснення оплати послуг позивачем відкрито особовий рахунок на імя ОСОБА_2 № 19.

Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що сторони знаходилися у фактичних договірних відносинах, згідно яких Позивач надавав Відповідачу послуги з водопостачання та водовідведення, а Відповідач був зобовязаний сплачувати за ці послуги грошові кошти відповідно до норм та тарифів, що діяли у відповідний період.

Як встановлено у судовому засіданні, прилад обліку водопостачання було встановлено у квартирі відповідача 06 грудня 2012 року, що підтверджується актом допуску в експлуатацію квартирного лічильника холодної води № 50004 (а.с. 27).

Відповідно до п. 20 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою КМУ від 21 липня 2005 р. N 630 (надалі Правила водопостачання) плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

Пунктом 18 Правил водопостачання передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п. 21 Правил водопостачання зазначено, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання, а саме: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства.

Відповідач ОСОБА_2 в обґрунтування своїх заперечень посилалася на той факт, що вона не була зареєстрована у квартирі розташованій за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Титова, б. 21, кв. 19, не проживала у ній та не користувалася водою до моменту встановлення лічильника у грудні 2012 року, а тому підстав для стягнення з неї заборгованості за цей період не має.

Однак, з такими твердженнями відповідача не можна погодитися з наступних підстав.

Відповідно до ст. 67 Житлового кодексу УРСР плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Статтею 68 ЖК УРСР передбачено, що наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За приписами ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вже зазначалося право власності на квартиру відповідач набув у листопаді 2010 року, а прилад обліку було встановлено у грудні 2012 року, тобто до грудня 2012 року нарахування за надані послуги з водопостачання проводилися позивачем згідно установлених нормативів з розрахунку на одну особу на підставі Правил водопостачання.

Враховуючи наведене суд не приймає до уваги посилання відповідача на відсутність підстав для стягнення з неї плати за надані послуги з водопостачання до моменту установлення приладу обліку, оскільки вона як власник квартири, зобовязана утримувати своє майно та нести усі необхідні витрати, у тому числі сплачувати комунальні послуги.

Крім того слід зазначити, що Відповідачу було достовірно відомо про те, що позивач здійснює нарахування плати за послуги водопостачання у період не проживання відповідача за вказаною адресою, що підтверджується листом заявою Відповідача від 28.12.2011 року, з якої вбачається, що вона отримала рахунок-повідомлення за серпень 2011 року та про наявність заборгованості станом на 01.08.2011 року у розмірі 2 244,96 грн. (а.с. 28).

Згідно п.п. 3 п. 29 Правил водопостачання споживач має право на несплату вартості послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім'ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу) та відновлення надання послуг шляхом зняття пломб за свій рахунок протягом доби згідно з письмовою заявою.

Однак, Відповідач не скористався наданими йому правами та не подав до Відповідача відповідну заяву про його відсутність у квартирі за вказаною адресою. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження того, що він звертався до Позивача з відповідною заявою про його тимчасову відсутність за вказаною адресою, у звязку з чим підстав для несплати вартості послуг не виникало.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку щодо щомісячної оплати наданих позивачем послуг виникла заборгованість з листопада 2010 року по 01.07.2016 року у розмірі 1 109,15 грн., яку відповідач добровільно не погашає, що підтверджується довідкою особового рахунку (а. с. 52).

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання свого обов'язку.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що у звязку з неналежним виконанням Відповідачем зобовязань щодо сплати за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, в нього виникла заборгованість, яка підлягає стягненню на користь Позивача, а тому позовні вимоги про стягнення заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з Відповідача на корить Позивача, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, та цей факт не оспорюється сторонами, що Позивач вже звертався до суду в лютому 2015 року з заявою про видачу судового наказу про стягнення з Відповідача заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення. На підставі заяви про видачу судового наказу судом було видано судовий наказ від 06 лютого 2015 року про стягнення заборгованості з Відповідача.

Згідно ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 жовтня 2015 року судовий наказ від 06 лютого 2015 року про стягнення з ОСОБА_2, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення у розмірі 2 913,43 грн., та судових витрат у розмірі 121,80 грн. скасовано (а. с. 5).

Позивачем в позовній заяві зазначено, що заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення утворилася за період з 1999 року по 01.07.2016 року у розмірі 2 902,52 грн.

Однак, як було встановлено у судовому засіданні Відповідач став власником квартири з листопада 2010 року, а тому підстав для стягнення з Відповідача заборгованості за надані послуги з водопостачання колишньому власнику у період до листопада 2010 року, суд не вбачає.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнавав та заявив про застосування строку позовної давності до виниклих між сторонами правовідносин. З приводу цього суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Стаття 257 ЦК України зазначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Отже, строк позовної давності за даним позовом про стягнення заборгованості з Відповідача переривався подією - зверненням КП «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради 23 січня 2015 року із заявою про видачу судового наказу та видачею судового наказу 06 лютого 2015 року, при цьому суд приймає до уваги, що відповідач не належним чином виконував зобов'язання щодо оплати заборгованості за спожиті послуги з водопостачання та водовідведення кожного місяця на протязі останніх трьох років, тобто момент прострочення відповідачем виконання зобов'язання встановлюється щодо кожного платежу, починаючи з 23 січня 2015 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість, яка підлягає стягненню з Відповідача, повинна бути стягнута за період з 23 січня 2012 року по 01 липня 2016 року, з урахуванням строку позовної давності, оскільки позовна давність обчислюється з того дня коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права. Судом встановлено, що Позивач був обізнаний про порушення своїх прав та мав можливість звернутися до суду у будь-який момент за їх захистом. В той же час, після першого свого звернення до суду у січні 2015 року, Позивач вдруге звернувся до суду лише у серпня 2016 року. У звязку з чим, суд вважає, що заява Відповідача про застосування строків позовної давності підлягає застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин.

У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На підставі вищевикладеного суд, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення клопотання Відповідача, щодо застосування загального строку позовної давності у три роки. Таким чином, наслідки пропуску строку позовної давності слід застосувати до вимог за період з листопада 2010 року по 22.01.2012 року, та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині.

З огляду на наведене суд зазначає, що розмір заборгованості який підлягає стягненню з Відповідача становить:

Період розрахунку: з 23.01.2012 року по 01.07.2016 року.

Згідно детального розрахунку заборгованості наданого Позивачем (а.с. 52) вбачається, що за січень 2012 року позивач повинен був сплатити 46,95 грн. Таким чином, за 9 днів січня місяця 2012 року (з 23.01.2012 по 31.01.2012 року) розмір заборгованості склав 46,95 грн. (46,95 / 31 = 1,51 грн. на день. 1,51 х 9 = 13,63 грн.).

Отже, за 2012 рік:

За січень 2012 року 13,63 грн.

За лютий 2012 року 46,95 грн.

За березень 2012 року 49,14 грн.

За квітень 2012 року - 45,07 грн.

За травень 2012 року 44,08 грн.

За червень 2012 року 44,08 грн.

За липень 2012 року - 44,08 грн.

За серпень 2012 року 44,08 грн.

За вересень 2012 року 44,08 грн.

За жовтень 2012 року - 44,08 грн.

За листопада 2012 року 40,05 грн.

За грудень 2012 року -22,30 грн.

Всього разом за 2012 рік - 481,62 грн.

Оплачено за цей період 0 грн.

За 2013 рік:

За січень 2013 року 14,37 грн.

За лютий 2013 року 14.37 грн.

За березень 2013 року -14,37 грн.

За квітень 2013 року 14,37 грн.

За травень 2013 року 14,37 грн.

За червень 2013 року 14,37 грн.

За липень 2013 року -14,37 грн.

За серпень 2013 року -14,37 грн.

За вересень 2013 року 14,37 грн.

За жовтень 2013 року -14,37 грн.

За листопад 2013 року 14,37 грн.

За грудень 2013 року 32,33 грн.

Всього разом за 2013 рік 190,40 грн.

Оплачено за цей період 204,65 грн.

За 2014 рік:

За січень 2014 року -32,33 грн.

За лютий 2014 року 26,94 грн.

За березень 2014 року 32,33 грн.

За квітень 2014 року 32,33 грн.

За травень 2014 року -16,16 грн.

За червень 2014 року 37,32 грн.

За липень 2014 року -63,07 грн.

За серпень 2014 року -50,18 грн.

За вересень 2014 року -50,18 грн.

За жовтень 2014 року 37,64 грн.

За листопад 2014 року -37,64 грн.

За грудень 2014 року -58,55 грн.

Всього разом за 2014 рік 475,07 грн.

Оплачено за цей період 480,57 грн.

За 2015 рік:

За січень 2015 року 33,46 грн.

За лютий 2015 року -50,18 грн.

За березень 2015 року -50,18 грн.

За квітень 2015 року -66,91 грн.

За травень 2015 року -33,46 грн.

За червень 2015 року 50,18 грн.

За липень 2015 року -41,82 грн.

За серпень 2015 року -41,82 грн.

За вересень 2015 року -41,82 грн.

За жовтень 2015 року -50,18 грн.

За листопад 2015 року 41,82 грн.

За грудень 2015 року 58,55 грн.

Всього разом за 2015 рік - 560,38 грн.

Оплачено за цей період 570,03 грн.

За 2016 рік:

За січень 2016 року -52,86 грн.

За лютий 2016 року -57,72 грн.

За березень 2016 року -115,44 грн.

За квітень 2016 року - 0 грн.

За травень 2016 року - 9,62 грн.

За червень 2016 року - 48,10 грн.

Всього разом за 2016 рік -283,74 грн.

Оплачено за цей період 273,48 грн.

Таким чином, всього за період з 23.01.2012 року по 01.07.2016 року Відповідачу за спожиті послуги водопостачання та водовідведення було нараховано 1 991,21 грн.

Судом встановлено, що за період з 23.01.2012 року по 01.07.2016 року, Відповідачем було оплачено послуги Водопостачання та водовідведення на суму 1 528,73 грн., що підтверджується довідкою з особового рахунку (а.с. 21) та наявними в матеріалах справи копіями платіжних документів (а.с. 29-46).

Таким чином, сума яка підлягає стягненню з Відповідача на користь Позивача становить 462,48 грн. (1 969,27 1528,73 = 462,48).

Враховуючи наведене, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги з газопостачання підлягають частковому задоволенню, та з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 462,48 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

На підставі ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п. 11, 17, 29 «Правил надання населенню послуг з газопостачання», ст. 509, 526 ЦК України, ст. 67 ЖК України, та керуючись ст.ст. 10, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, 30 березня 1988 р. н., (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4) на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради (м. Дніпропетровськ, вул. Троїцька, 21 а,Код , п/р 1500 в АТ «Укрсиббанк» в м. Дніпропетровськ, МФО 351005, свідоцтво «№100346485 ІПН 26) суму боргу за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 23.01.2012 року по 01.07.2016 року у розмірі 462,48 грн. (чотириста шістдесят дві гривні, 48 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2, 30 березня 1988 р. н., (ІПН НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_5) на користь Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради (м. Дніпропетровськ, вул. Троїцька, 21 а,Код , п/р 1500 в АТ «Укрсиббанк» в м. Дніпропетровськ, МФО 351005, свідоцтво «№100346485 ІПН 26) судовий збір у розмірі 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень, 00 копійок).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Л. Черкез