АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3445/16 Головуючий 1 інстанції Шарко О.П.
Справа № 645/9274/13-ц Доповідач: Коровін С.Г.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2016 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді Коровіна С.Г.,

суддів колегії ОСОБА_1, ОСОБА_2,

при секретарях Личак А.А. Чабан А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові у приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики на користь зміненого кредитора, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення суми боргу за договором позики на користь зміненого кредитора у сумі еквівалентній 52056 доларів США, а також неустойку за прострочення виконання зобовязань у сумі 1080000 гривень.

Позивач в обґрунтування позову зазначив, що 29 квітня 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 солідарно позичені у ОСОБА_7 валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 20 700 (двадцять тисяч сімсот доларів) США. На підтвердження цього факту та на виконання вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК України, того ж дня між ними був укладений про це Договір позики, 29 квітня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8, та зареєстрований нею в реєстрі за № 1458. Виходячи з гіпотези норми ч. 2 ст. 1050 ЦК України, відповідачі дійшли згоди із Первісним кредитором про повернення Відповідачами їй позичених у неї коштів частинами (з розстроченням). Зважаючи на цю домовленість, Відповідачі зобовязалися повернути ОСОБА_9 кредитору позичені кошти не пізніше 29 жовтня 2010 року у певному порядку та у визначені в п. 1 Договору позики строки, а саме: не пізніше 29 травня 2010 року - 450 доларів США; не пізніше 29 червня 2010 року - 450 доларів США; не пізніше 29 липня 2010 року - 450 доларів США, не пізніше 29 серпня 2010 року - 450 доларів СІЛА; не пізніше 29 вересня 2010 року - 450 доларів США; не пізніше 29 жовтня 2010 року - 18 450 доларів США. Протягом строку дії Договору позики з моменту укладення його 29 квітня 2010 року і до 01 вересня 2010 року Відповідачі повернули ОСОБА_9 кредитору 1 800 доларів США, що відповідає першим чотирьом передбаченим п. 1 Договору позики поверненням. 01 вересня 2010 року ОСОБА_9 Кредитор додатково позичила Відповідачам валютні цінності ще на суму 20 800 доларів США, що між ними укладений Додатковий договір до Договору позики. 01 вересня 2010 року посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_8 за реєстровим № 3072. Таким чином, всього за Договором позики від 29 квітня 2010 року за реєстровим № 1458, в редакції відповідно до Додаткового договору від 01 вересня 2010 року за реєстровим № 3072 відповідачами позичені у ОСОБА_9 Кредитора валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 41500 доларів США, з яких 1800 доларів США на момент укладення 01 вересня 2010 року Додаткового договору вже були Відповідачами ОСОБА_9 кредитору повернуті. При цьому, пунктом 1 нової редакції Договору позики також передбачене повернення Відповідачами позичених коштів частинами (з розстроченням) згідно з гіпотезою норми ч. 2 ст. 1050 ЦК України: не пізніше 01 вересня 2010 року - 1 800 (одна тисяча вісімсот) доларів США; не пізніше 01 жовтня 2010 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 листопада 2010 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 грудня 2010 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 січня 2011 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 лютого 2011 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 березня 2011 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 1 квітня 2011 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 травня 2011 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 червня 2011 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 липня 2011 року - 800 (вісімсот) доларів США; не пізніше 01 серпня 2011 року - 800 (вісімсот) доларів США не пізніше 1 вересня 2011 року - 30 900 (тридцять тисяч девятсот) доларів США. Того ж дня 01 вересня 2010 року між Первісним кредитором ОСОБА_7 з однієї сторони та новим кредитором ОСОБА_6, був укладений Договір відступлення права за договором позики, посвідчений ПН ХМНО ОСОБА_8 та зареєстрований нею в реєстрі за № 3074. За Договором відступлення права за договором позики, ОСОБА_9 кредитор ОСОБА_7 здійснює відступлення на користь нового кредитора ОСОБА_6 прав кредитора за Договором позики між Первісним кредитором ОСОБА_7 та відповідачами ОСОБА_3, ОСОБА_10, ОСОБА_11, 29 квітня 2010 року посвідченого ПН ХМНО ОСОБА_8 за реєстровим № 1458, а новий кредитор ОСОБА_6 набув відносно боржників за Договором позики абсолютно всіх прав вимоги, в тому числі: вимоги про повернення позичених коштів, вимоги про сплату процентів за увесь час користування відповідачами позиченими коштами; вимоги про сплату трьох процентів річних від простроченої поверненням частини боргу; вимоги про сплату передбаченої договором позики неустойки у звязку з невиконанням Відповідачами у передбачені договором строки (терміни) їхніх зобовязань. Відповідачі своїх зобовязань з повернення Позивачеві боргу за Договором позики від 29 квітня 2010 року не виконують, обґрунтовані вимоги представників Позивача ігнорують, зустрічей з ними уникають, на зв'язок не виходять. Як вже було зазначено вище, всього за Договором позики від 29 квітня 2010 року, в редакції відповідно до Додаткового договору від 01 вересня 2010 року за реєстрі №3072, Відповідачами позичені валютні цінності у в натурі та на суму 41 500 доларів США, з яких 1 800 доларів США на момент укладення 01 вересня 2010 року Додаткового договору вже : Відповідачами ОСОБА_9 кредитору повернуті. Належна до стягнення з Відповідачів на користь Позивача сума неповернутої частини Відповідачами коштів складає 39 700 доларів США. Окрім того, позивачем розрахована сума належних до стягнення з відповідачів на його користь процентів за користування позикою на рівні встановленої Національним банком України облікової ставки, Повивач робить припущення на користь Відповідачів, ніби чотири часткові повернення ними ще ОСОБА_9 кредиторові боргу на загальну суму 1 800 доларів США, згідно розрахунків позивача загальна сума процентів за користування позикою складає 9798 доларів США, три проценти річних від простроченої суми боргу відповідачів перед позивачем складають 2558 доларів США. Загальний розмір основного боргу відповідачів перед позивачами дорівнює: 39700 доларів США (неповернута Відповідачами сума боргу), 9798 доларів США (проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ), 2558 доларів США (три проценти річних від простроченої поверненням суми боргу) доларів США

Отже, сума основного боргу Відповідачів перед Позивачем становила 52 056 (пятдесят дві к п'ятдесят шість) доларів США. У звязку з цим, Позивач змушений звернутися в суд за захистом своїх порушених Відповідачами прав із цим Позовом. Окрім того, відповідно до абз. 2 п.6 Договору позики від 29 квітня 2010 року, залишеною в цій частині без змін Додатковим договором від 01 вересня 2010 року, сторони встановили відповідальність відповідачів за прострочення виконання своїх зобовязань неустойкою у вигляді штрафу (пеню) в розмірі 1000 гривень за кожен день прострочення зобовязання.

Станом на момент звернення позивача з позовом прострочення складає 1080 днів, тобто загальна сума неустойки пені складає 1080000 гривень.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи були попереджені заздалегідь і належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року позовні вимоги ОСОБА_12 задоволені повністю.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики у сумі еквівалентній 52056 доларів США (пятдесят дві тисячі пятдесят шість доларів США).

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_6 неустойку за прострочення виконання зобовязань 1080000 гривень (один мільйон вісімдесят тисяч гривень).

Стягнуто з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_6 судовий збір у розмірі 1147 гривень (тисяча сто сорок сім гривень).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції у лютому 2016 року відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 звернулися до суду з заявою про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року.

Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

У квітні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 звернулись з апеляційною скаргою на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року.

В обґрунтування скарги зазначили, що позивачем у його позовній заяві наведені невірні розрахунки заборгованості та штрафних санкцій (не врахована реальна сума повернутих коштів), правильність яких не перевірив суд, що потягло за собою ухвалення неправильного рішення. Також вказують на те, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) повинна застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Апелянти посилаються на те, що вони не були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, копій процесуальних документів не отримували, що унеможливило їх звернутися із заявою про застосування позовної давності. Апелянти в заяві до апеляційного суду просять застосувати позовну давність до вимог про стягнення неустойки у розмірі 1 080 000 грн.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

За правилом ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, які не підлягають доказуванню.

Суд, за нормою ч.1 ст.11 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 квітня 2010 року ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за договором позики отримали від ОСОБА_7 валютні цінності в сумі 20700 доларів США. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровано у реєстрі за №1458 від 29 квітня 2010 року.

Згідно домовленості позичальники повинні були повертати отримані кошти частинами, але не пізніше 29 жовтня 2010 року.

Встановлено, що відповідачі повернули первісному кредитору 1800 доларів США, а 01 вересня 2010 року боржники додатково позичили у первісного кредитора 20 800 доларів США і укладено додатковий договір до договору позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 реєстровий № 3072.

Таким чином за договором позики від 29 квітня 2010 року, з урахуванням додаткового договору від 01 вересня 2010 року відповідачі отримали у борг від первісного кредитора кошти у розмірі 41 500 доларів США з яких 1800 доларі США повернули на час укладення додаткового договору. Крім того сторони домовилися про повернення позичених коштів частинами (з розстроченням) у визначені п.1 додаткового договору до договору позики порядку та строки по 800 доларі США не пізніше 01 числа кожного місяця в період з 01 серпня 2011 року та здійснити остаточне погашення боргу в сумі 30900 доларів США не пізніше 01 вересня 2011 року.

З матеріалів справи вбачається і проти цього не заперечують сторони, що 01 вересня 2011 року між первісним кредитором ОСОБА_7 та новим кредитором ОСОБА_6 були укладені договори про відступлення права вимоги за договором позики та договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, які посвідчені приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстровані в реєстрі за №3074 та № 3076.

Згідно зазначених договорів первісний кредитор здійснив відступлення новому кредитору права кредитора за договором позики в редакції відповідно до додаткового договору позики та іпотечного договору, які було укладено ОСОБА_7 із ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3Є

Згідно п.4 договору про відступлення права вимоги зазначено, що на момент його укладення новий кредитор ОСОБА_6 передав первісному кредитору ОСОБА_7 валютні цінності у розмірі 39700 доларів США. Фактично ОСОБА_6 сплаив первісному кредитору борг позичальників - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3

У відповідності до зазначеного договору до нового кредитора ОСОБА_6 перейшли права первісного кредитора ОСОБА_7

29 липня 2012 року від імені нового кредитора ОСОБА_6 на адресу боржників були направлені письмові вимоги про виконання зобовязання за договором позики.

З відповідачів рекомендований лист отримала лише ОСОБА_5 Інші боржники листи не отримали, як у подальшому не отримували судові повістки, які направлялися їм судом першої інстанції неодноразово за адресами зазначеними у відповіді директора адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС країни у Харківській області (а.с.20).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

Відповідачі не заперечували проти того, що отримали від первісного кредитора суми, які визначені новим кредитором - позивачем у справі.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України відповідачами не надано належних доказів на підтвердження того, що будь які суми крім 1800 доларі США, отриманих первісним кредитором відповідачами були повернуті або ОСОБА_7 або ОСОБА_6

У відповідності до вимог ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У відповідності до вимог ч.1 ст.514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязаннях в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше тне встановлено договором або законом.

Таким чином новий кредитор ОСОБА_13 набув право вимоги з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 грошових коштів, які були отримані ними від первісного кредитора ОСОБА_7

Згідно вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Судом встановлено, що відповідачі не бажали добровільно виконувати зобовязання і суд дійшов обґрунтованого висновку, про стягнення з відповідача заборгованості за зобовязанням.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Позивачем надані належні розрахунки щодо заборгованості за договором позики. Заперечення, та власні розрахунки відповідачів зводяться до того, що вини ніби то передали кредитору, через його представників, значні суми коштів, але належних доказів щодо цього апеляційному суду надано не було.

При таких обставинах колегія суддів не вбачає підстав до зменшення суми боргу за договором позики.

Відносно заяви відповідачів щодо застосування позовної давності до заборгованості за неустойки, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Законом передбачена загальна та спеціальна позовна давність.

Загальна позовна давність відповідно до ст.256 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки.

Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ч. 3 , 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі за № 6-246цс14 зазначено, що за змістом частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

У правової позиції «ПРАВОВА ПОЗИЦІЯ», викладеної Верховним Судом України у справі за № 6-2307цс15 вказано, що відповідно до вимог частини другої статті 1054 та частини другої статті За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно частини першої статті 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Справу розглянуто судом першої інстанції в заочному порядку. Суд неодноразово викликав у судове засідання відповідачів у справі, але вони, за вказаними в матеріалах справи адресами реєстрації повісток не отримували, в суд без поважних причин не зявлялися. При таких обставинах неможливо вважати, що заяву про застосування позовної давності у суді першої інстанції до винесення ним рішення.

Таким чином підстав до застосуванні позовної давності до неустойки, стягнутої з відповідачів на користь позивача на стадії апеляційного провадження колегія суддів підстав не вбачає.

Між тим відповідно до вимог ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

З матеріалів справи вбачається, що розмір неустойки за прострочення зобовязання складає 1 080 000 грн. При цьому розмір стягнення за договором позики складає 52056 доларів США. Враховуючи, що розмір неустойки фактично дорівнює розміру заборгованості колегія суддів вважає можливим зменшити розмір стягнутої неустойки з 1 080 000 грн. до 365000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 309 , 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року задовольнити частково.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18 листопада 2013 року змінити.

Зменшити розмір солідарного стягнення з ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 неустойки за прострочення зобовязання з 1 080 000 (один мільйон вісімдесят тисяч) грн. до 365 000 (триста шістдесят пять тисяч) грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді -