Справа № 376/511/15-ц Головуючий у І інстанції Ярошенко С. М.
Провадження № 22-ц/780/4180/16 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 27.10.2016
РІШЕННЯ

Іменем України

27 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Березовенко Р.В., Волохова Л.А.,

та секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» на рішення Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кредитної заборгованості у розмірі 20 018, 26 дол. США, з яких 15 678, 81 дол. США заборгованості за тілом кредиту, 2801, 20 дол. США заборгованості по процентам, 462 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом та 1076, 25 дол. США пені.

В обґрунтування позову зазначає, що 01 червня 2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № KISWGK00083441, за яким банк передав ОСОБА_2 кредит у розмірі 23 675 дол. США зі строком погашення до 01 червня 2021 року зі сплатою процентів за користування ним, та одночасно, з метою виконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за вказаним кредитним договором, між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно умов якого поручитель відповідає перед банком за виконання умов кредитного договору у тому ж обсязі що і боржник.

Вказує, що відповідачі належним чином не виконують своїх зобовязань з повернення кредиту, через що він змушений звертатися до суду про стягнення цих коштів з метою захисту своїх майнових прав.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, ПАТ «КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне зясування судом усіх обставин справи.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач ОСОБА_2 отримав від банку суму кредитних коштів, зазначених в кредитному договорі, і про це свідчить його власний підпис на примірниках цього договору та договору іпотеки, укладених між сторонами, що, на його думку, є належним та допустимим доказом виконання банком свого обовязку щодо передачі боржнику кредитних коштів та наявність обовязку боржника щодо їх повернення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у цих сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Однак зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення у повній мірі не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факту передачі кредитних коштів відповідачу через що відсутні підстави вважати наявною кредитну заборгованість ОСОБА_4 перед позивачем.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 червня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № KISWGK00083441, відповідно до якого позивач надав ОСОБА_2 кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 20 000 доларів США з терміном погашення до 01 червня 2021 року (а. с. 4-5).

Одночасно між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно умов якого ОСОБА_3 відповідає перед банком за виконання ОСОБА_2 умов вказаного кредитного договору, згідно умов якого банк надав ОСОБА_2 кредит у сумі 20 000 дол. США та 3675 дол. США на сплату страхових платежів, а ОСОБА_2 зобовязався їх повернути та сплатити відсотки за користування кредитом (а. с. 8).

Зі змісту вказаного кредитного договору вбачається, що кошти надавалися відповідачеві з метою придбання ним житла (п 1.1. договору).

Крім того, 01 червня 2016 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_2 передав в іпотеку банку належне йому нерухоме майно з метою забезпечення виконання своїх зобовязань за вищевказаним кредитним договором з повернення кредиту, наданого у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 20 000 дол. США та 3675 дол. США на сплату страхових платежів (а. с. 148).

01 червня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу будинку, за яким ОСОБА_2 придбав за 146 450 грн. житловий будинок по вул. Маслова, у м. Сквирі, Київської області (а. с. 151).

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем належним чином не виконувалися обовязки з приводу повернення взятих кредитних коштів, внаслідок чого за ОСОБА_2 станом на 23 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 20 018,89 дол. США, яка складається з наступного: 15678,81 заборгованість за кредитом; 2801,20 заборгованість по процентам за користування кредитом; 462,00 заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 1076,25 пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором (а. с. 19-22).

Поряд з цим, з наданого розрахунку також вбачається, що ОСОБА_2 протягом усього часу з моменту укладення вказаного кредитного договору та до моменту звернення банку до суду із цим позовом здійснювалося періодичне часткове погашення кредитної заборгованості.

23 вересня 2014 року позивачем було направлено відповідачам повідомлення про необхідність погашення простроченої заборгованості по кредиту у термін не пізніше пяти календарних днів з дати одержання повідомлення та попереджено, що у разі несплати простроченої заборгованості банк вимагає дострокового повернення кредиту у повному обсязі (а.с.16).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилом ч. 1 ст. 611 цього Кодексу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки.

За правилам ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з п. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до п.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у позові з мотивів відсутності у матеріалах справи належних доказів на підтвердження передачі банком кредитних коштів ОСОБА_2, оскільки, на думку колегії, факт підписання кредитного договору, з метою забезпечення якого між сторонами було укладено і письмові договори поруки та іпотеки, а також реальний характер укладеного письмового кредитного договору, свідчить про наявність у ОСОБА_2 зобовязань щодо повернення взятих кредитних коштів, а тому доводи апелянта щодо наявності правових підстав для солідарного стягнення боргу з відповідачів заслуговують на увагу.

Разом з тим, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня, штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що солідарному стягненню з відповідачів на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» підлягає сума заборгованості у розмірі 18 942, 01 дол. США (з яких: 15 678, 81 дол. США заборгованості по тілу кредиту, 2801, 20 дол. США заборгованості по процентам, 462 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом), однак пеня, яку просить стягнути позивач у доларах США, підлягає стягненню саме у національній валюті - гривні, із перерахунком по курсу долара США станом на кожен місяць прострочення, що у сукупному розмірі складає 24 014 грн. 69 коп.

Крім того, судові витрати з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог у відповідності до ст. 88 ЦПК України, а саме у рівних частинах по 3019, 35 грн. з кожного.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу частково, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 309 ЦПК України з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням і неправильним застосуванням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» задовольнити частково.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути в солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № KISWGK00083441 від 01 червня 2006 року у розмірі 18 942 (вісімнадцять тисяч девятсот сорок два) долара 01 цент США (з яких: 15 678, 81 дол. США заборгованості по тілу кредиту, 2 801, 20 дол. США заборгованості по процентам, 462 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом) та 14 898 грн. 97 коп. пені.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати у рівних частинах по 3 019, 35 грн. з кожного.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: