АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6430/16 Справа № 201/4081/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Єлізаренко І.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Калиновського А.Б., Демченко Е.Л.,

за участі секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Навчально-Виробничий центр «Віджая» на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Навчально-Виробничий центр «Віджая» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог, які в ході судового розгляду справи уточнювалися, позивач посилався на те, що починаючи з 14 серпня 2004 року він працював у відповідача ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» на посаді майстра виробничого навчання водінню та механіком, а з 01 вересня 2011 року був переведений на посаду старшого майстра виробничого навчання. 15 лютого 2016 року він дізнався про те, що на підставі наказу №15/12-к від 15 грудня 2014 року про звільнення з 15 грудня 2014 року його було звільнено з посади старшого майстра виробничого навчання водіння ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням). Вважає звільнення незаконним та зазначив, що після його звільнення на підставі вищевказаного наказу №15/12-к від 15 грудня 2014 року, він продовжував виконувати свої трудові обовязки та як працівник автошколи «Віджая» проходив атестацію спеціаліста. Вважає дії відповідача неправомірними та незаконними та такими, що порушують його права, тому просив поновити його на посаді старшого майстра виробничого навчання у ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» з 15 грудня 2014 року, стягнути з ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» на його користь заробітну плату у розмірі 17 725 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2014 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого майстра виробничого навчання ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» з 15 грудня 2014 року. Стягнуто з ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2014 року по 06 липня 2016 року в розмірі 26 977 грн. 64 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_2 на посаді старшого майстра виробничого навчання ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая»та стягнення середньої заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

В апеляційній скарзі ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» просить рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2016 року скасувати частково в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду не оскаржувалося.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2, відповідно до наказу №9-к від 14 серпня 2004 року, був прийнятий на роботу до ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» на посаду майстра виробничого навчання водіння ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» ( а.с.8-10, 85).

Відповідно до наказу ТОВ Навчально-Виробничого центру «Віджая» №1-к від 10 січня 2011 року ОСОБА_2 переведено на посаду старшого майстра виробничого навчання водінню та механіка за сумісництвом з окладом згідно штатного розкладу (а.с.8-10, 87).

Згідно з наказом від 06 липня 2011 року №06/07-к позивача ОСОБА_2 06 липня 2011 року було звільнено за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с.8-10, 88, 89).

Наказом №01/09-к від 01 вересня 2011 року ОСОБА_2 було призначено на посаду старшого майстра виробничого навчання водіння ТОВ Навчально-Виробничого центру «Віджая» з 01 вересня 2011 року з окладом згідно штатного розпису (а.с.8-10, 90).

На підставі наказу №15/12-к від 15 грудня 2014 року позивача ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади старшого майстра виробничого навчання водіння ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая», з підстав передбачених ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с. 8-10, 91).

Звернувшись до суду із вищевказаними позовними вимогами, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що про своє звільнення з 15 грудня 2014 року він дізнався 15 лютого 2016 року та до 15 лютого 2016 року продовжував працювати старшим майстром виробничого навчання водіння ТОВ Навчально-Виробничого центру «Віджая» (а.с.2-5, 132-136).

Відповідно до ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 233, ст. 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин цього строку суд може поновити цей строк.

З матеріалів справи вбачається на підставі наказу №15/12-к від 15 грудня 2014 року позивача ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади старшого майстра виробничого навчання водіння ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая», з підстав передбачених ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням) (а.с. 8-10, 91).

Слід зазначити в матеріалах справи відсутня заява позивача з проханням звільнити його з роботи за власним бажанням з 15 грудня 2014 року.

В судовому засіданні в апеляційній інстанції позивач пояснив, що таку заяву про звільнення з 15 грудня 2014 року він взагалі не писав.

Представник відповідача в судовому засіданні пояснила, що заяву відповідач надати не може у звязку з її відсутністю, оскільки заява не збереглася.

Відповідно до акту від 15 грудня 2014 року ОСОБА_3 15 грудня 2014 року був ознайомлений з наказом про його звільнення №15/12-к від 15 грудня 2014 року, однак, відмовився поставити свій підпис, що засвідчує факт ознайомлення з наказом (а.с.92).

Згідно відомості ДПІ у Жовтневому районі м.Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області від 19 серпня 2016 року ОСОБА_2 за період роботи у ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» з третього квартала 2004 року по четвертий квартал 2014 року отримував доходи у вигляді заробітної плати (а.с. 195-197). Після 2014 року даних про отримання позивачем заробітної плати у ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» матеріали справи не містять.

Весь 2015 рік та до 15 лютого 2016 року позивач ОСОБА_2 заробітну плату у ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» не отримував, що також підтвердив позивач в судовому засіданні в апеляційній інстанції (а.с.227).

Отже, в порушення вимог ст. 38 КЗпП України, позивача було звільнено з роботи 15 грудня 2014 року із займаної посади старшого майстра виробничого навчання водіння ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая», з підстав передбачених ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), оскільки заява позивача про його звільнення зі вказаних підстав відсутня, суду таку заяву надано не було.

Доказів про отримання наказу про звільнення від 15 грудня 2014 року позивача з роботи та отримання позивачем трудової книжки в день звільнення - 15 грудня 2014 року, відповідно до норм КЗпП України, матеріали справи не містять.

Відповідних записів в журналі про вручення наказу про звільнення та трудової книжки позивачу 15 грудня 2014 року, чи актів про відмову позивача від їх отримання суду також надано не було.

Таким чином, враховуючи, що тягар доказування у справах даної категорії лежить на відповідачеві, яким не було надано суду належних доказів на підтвердження вищевказаного, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності у даній справі, передбачених КЗпП України, оскільки належних доказів про обізнаність позивача про його звільнення з роботи з 15 грудня 2015 року суду відповідачем не надано, та своїм рішенням суд правильно поновив позивача на роботі і стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 15 грудня 2014 року по 06 липня 2016 року в розмірі 26 977 грн. 64 коп.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 грудня 2014 року, оскільки позивач знав про своє звільнення зі вказаної дати є безпідставними, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем з 18 листопада 2008 року (а.с.74).

27 листопада 2008 року між ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір №27/11 на проведення практичної підготовки учнів автошколи ТОВ Навчально-Виробничого центру «Віджая» з водіння автотранспортних засобів категорії «В», з якого вбачається, що предметом договору є співробітництво

сторін з організації та проведення практичної підготовки учнів ТОВ Навчально- Виробничого центру «Віджая» з метою оволодіння ними сучасними методами, практичними навичками і вміннями з практичного володіння автотранспортними засобами категорії «В». В п.3 вказаного договору зазначено, оплату практичної підготовки водіння автотранспортних засобів категорії «В» учні проводять безпосередньо Фізичній особі-підприємцю. Договір є дійсним до теперішнього часу (а.с.72, 73).

За договором оренди транспортного засобу від 30 лютого 2015 року, укладеного між орендодавцем ОСОБА_2 та орендарем ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая», ОСОБА_2 було передано ТОВ Навчально-Виробничий центр «Віджая» у строкове платне користування належний йому автомобіль НОМЕР_1, для використання у господарській діяльності. Строк оренди складає 5 років (а.с. 99).

Тобто позивач в період часу після 15 грудня 2014 року продовжував надавати послуги на проведення практичної підготовки учнів автошколи ТОВ Навчально-Виробничого центру «Віджая» з водіння автотранспортних засобів категорії «В» та належних доказів про його обізнаність про звільнення з посади старшого майстра виробничого навчання водіння з 15 грудня 2014 року матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги стосовно порушення позивачем строків позовної давності, неправомірності стягнутої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду апелянтом не наведено, тому рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Навчально-Виробничий центр «Віджая» відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів

Головуючий судя

Судді