АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2118/16 Справа № 185/8508/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Головін В. О. Доповідач - Болтунова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів - Козлова С.П., Тамакулової В.О.

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки, третя особа - Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області, про визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним.( а.с.2)

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком - ОСОБА_3 за місцем його проживання. ( а.с.30)

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в частині відшкодування матеріальної шкоди, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення не відповідає вимогам закону.

Дійшовши висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком, суд першої інстанції послався на висновок органу опіки та піклування Павлоградської міської ради, а також на акт обстеження житлово-побутових умов проживання дитини та пояснення свідка - матері відповідачки ОСОБА_6

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, яка прийняла прізвище чоловіка ОСОБА_3, перебували у зареєстрованому шлюбі з 1995 року по 2010 рік. Сторони мають двох дітей, один з яких малолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім'ї від 05 червня 2014 року, малолітній ОСОБА_5 зареєстрований в АДРЕСА_1 Квартира двокімнатна, де також зареєстровані, позивач, повнолітня дочка сторін, мати позивача, яка є власником квартири, а також проживає без реєстрації дружина позивача ОСОБА_8

Начас пред'явлення позову, з серпня 2014 року, дитина проживала з батьком, сторони проживають окремо.

Актом обстеження умов проживання ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 від 21 листопада 2014 року встановлено, що для дитини забезпечено задовільні умови для її виховання та розвитку. ( а.с.24)

Згідно з висновком б/н та дати про визначення місця проживання дитини Орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області вважає за можливе проживання ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3.

В судовому засіданні апеляційної інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 з вересня 2015 року проживає з матір*ю ОСОБА_2

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За статтею 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини.

За ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

За змістом ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 , судам роз'яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК України , якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Вищезазначені норми Закону залишилися поза увагою суду першої інстанції.

Розглядаючи спір по суті, судом першої інстанції не були встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, сама справа була розглянута за відсутності відповідачки, яка не була сповіщена про розгляд справи за адресою вказаною у позовній заяві.

Суд не виконав вимогу ст. 19 СК України та ст. 212 ЦПК України про перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти, не звернув уваги на те, що сам висновок містить лише загальні фрази про врахування обставин при вирішенні спору батьків про місце проживання дитини.

Ухвалюючи рішення, суд не мотивував, які виняткові обставини дають підстави визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком.

Також судом, у порушення вимог ст. 215 ЦПК України, не зазначена назва статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до передчасного висновку про визначення місця проживання дитини з батьком, судове рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У зв*язку з ухваленням нового рішення, колегія суддів вважає, що згідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_2 підлягає сума сплаченого судового збору за апеляційний розгляд справи в розмірі 606,33 грн.,

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року скасувати і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 606,33 грн. в рахунок відшкодування судового збору за апеляційний розгляд справи.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: