Дата документу 07.04.2016
Справа № 320/4843/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 березня 2016 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Редько О.В.

при секретарі - Мазуріної О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Мелітополі, вул. Шмідта 11, Запорізької області обєднану цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним позики та договору про відступ права вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми борги.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01 листопада 2010 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у якості займу 100000 грн. Вказану суму грошових коштів відповідачка повинна була повернути ОСОБА_3 до 01 травня 2011 року.

Вказані обставини підтверджуються розпискою від 01 листопаду 2010 року.

У термін передбачений у розписці сума боргу повернута не була.

22 червня 2012 року між позивачем та ОСОБА_3 було укладено договір про уступку права вимоги вказаної суми боргу.

Починаючи з 22 червня 2012 року, як зазначає позивач, він неодноразово звертався до відповідачки з вимогою повернення йому суми боргу у розмірі 100000 грн., однак відповідачка ухиляється від повернення суми боргу та ігнорує його вимоги, що дозволило останньому зробити висновок про неможливість вирішення даного питання в досудовому порядку.

На підставі вищевикладеного позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу в розмірі 100000,00 гривень.

Відповідачка ОСОБА_2 звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним позики та договору про відступ права вимоги, посилаючись на наступне.

Позивачка вважає, що є всі законні підстави для визнання договору позики, оформленого розпискою від 01.11.2010 року, договору про відступлення права вимоги від 22.06.2012 року, недійсними, оскільки насправді жодних грошових коштів вона в борг у ОСОБА_4 не отримувала.

Як зазначає ОСОБА_2, розписка від 01.11.2010 року була написана нею за порадою ОСОБА_5, який вказав, що з метою уникнення негативних наслідків після розриву співробітництва з ОСОБА_1, щоб він не забрав в токарні станки, які використовувались в господарській діяльності, яку сторони спільно провадили за адресою: м. Мелітополь, вул. Каховське Шосе, 3/3 у м. Мелітополі, необхідно написати дану розписку.

Як підкреслює ОСОБА_2, у подальшому - планувалось, аби ОСОБА_3 подав на відповідачку позов до суду про стягнення боргу за даною розпискою, та у подальшому було накладено арешт на належні їй токарні станки, аби їх не привласнив ОСОБА_1 Оскільки, раніше відповідачка жодним чином не потрапляла в подібні ситуації вона погодилась на ці умови.

ОСОБА_3 приблизно в цей же період часу у червні 2011 року подав на відповідачку позов до Мелітопольського міськрайонного суду про стягнення боргу, який потім залишив без розгляду.

У зв'язку із тим, що жодних грошей ОСОБА_3 не передавав в борг відповідачці, остання вважає, що і договір про відступлення права вимоги від 22.06.2012 року не спрямований на настання реальних правових наслідків для сторін, оскільки первинна розписка є безгрошовою, а тому сам борг - відсутній.

На підставі вищевикладеного позивачка за зустрічними позовними вимогами просить суд: визнати недійсними договір позики, викладений у формі розписки від 01.11.2010 року, написаної ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та визнати недійсним договір про відступку права вимоги від 22.06.2012 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Сторони та їх представники в судове засідання не зявилися, однак від представників сторін надійшли письмові заяви з проханням слухати справу у їх відсутність. Відповідачка ОСОБА_2 та її представник просили суд застосувати до первісних вимог ОСОБА_1 наслідки пропущення строків позовної давності.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що первісний та зустрічний позов задоволенню не підлягають в звязку з наступним.

01 листопада 2010 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 у якості займу 100000 грн., вказану суму грошових коштів відповідачка повинна була повернути ОСОБА_3 до 01 травня 2011 року, що підтверджуються розпискою від 01 листопаду 2010 року./а.с. 6/

Вищезазначена сума боргу у передбачений в розписці строк відповідачкою повернута не була.

22 червня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір про уступку права вимоги вказаної суми боргу./а.с.7/

Позивач ОСОБА_6 в 2011 році звертався до суду з позовними вимогами до ОСОБА_7 про стягнення суми боргу за вищезазначеною розпискою, однак його позовна заява була залишена без розгляду. Вищезазначена обставина не оспорюється сторонами.

Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.ст. 512, 513, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу (ст.526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Водночас, у ході судового розгляду позивачкою за зустрічним позовом не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування зустрічних позовних вимог, щодо підтвердження того, що вона склала боргову розписку під впливом обману.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Верховний Суд України відповідно до правової позиції висловленої у своєму рішенні від 18.09.2013р. у справі №6-63цс13 встановив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Оскільки розписка від 01.11.2010 року про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики та підтверджує як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми, а тому кваліфікуватися як фіктивний даний правочин не може.

За таких обставин, аналізуючи наведене, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним не підтверджені об'єктивними доказами, не ґрунтуються на матеріалах справи і в задоволенні таких слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю.

Згідно з п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В ч. 2 ст. 264 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. В ч. 3 цієї ж статті вказано, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч.1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Постановою Пленуму Верховного суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» (пункт 11), судам роз'яснено, якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу підтвердженні необхідними доказами, являються обґрунтованими, однак позивачем були пропущені строки позовної давності, про що заявлено відповідачкою, а тому в задоволені позовних вимог позивача за первісним позовом слід відмовити в звязку з пропущенням строків позовної давності.

На підставі викладеного, враховуючи те, що у ході розгляду даної справи знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_2 дійсно взяла на себе грошове зобов'язання у результаті отримання від ОСОБА_3 у борг 100 000,00 гривень, не виконала його у визначений у розписці строк, однак позивач пропустив строк позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.10, 58 - 61, 154, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.11 п.1, 2 пп.1, 15 ч.1, 257, 267, 264, 265, 512, 513, 514, 516, 525, 526, 610, 625, 1046 суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про стягнення суми борги відмовити в повному обсязі.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про визнання недійсним позики та договору про відступ права вимоги відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Мелітопольського

міськрайонного суду ОСОБА_8