Провадження № 22-ц/779/579/2016
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І.А.
Суддя-доповідач Максюта І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Максюти І.О.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: позивача та її представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на рішення Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» про визнання недійсним договору фінансового лізингу №000088 від 11.09.2015 року з додатками №1, №2, №3, стягнення коштів в розмірі 44 238 грн. та судових витрат.

Позов мотивував тим, що умови договору фінансового лізингу №000088 з додатками №1, №2, №3 від 11.09.2015 року, укладеного між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг», є несправедливими, які суперечать принципу добросовісності, і, як наслідок, створюють дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживача.

Позивач просила визнати недійсним договір фінансового лізингу №000088 від 11.09.2015 року з додатками №1, №2, №3, та стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на її користь кошти у сумі 44 238 грн. (43 800 грн. та 438 грн. комісії банку), оплачених 11.09.2015 року по квитанції №0.0.433088358.1, та судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2016 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним Договір фінансового лізингу №000088 від 11.09.2015 року з Додатками №1, 2, 3, укладений у м. Харків між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» та ОСОБА_3

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 43 800 грн. та 1 974, 40 грн. судових витрат.

В задоволенні решти заявлених вимог відмовлено.

Не погодившись з даним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» подало апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні вказує, що умови договору є несправедливими та невигідними для позивача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», проте апелянт не погоджується з таким висновком суду, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами правочину регулюються спеціальним законом, який стосується такого виду господарської діяльності, як фінансовий лізинг.

Апелянт не погоджується, щодо несправедливості окремих умов договору, а саме : п.3.5 згідно якого відповідач не відповідає перед позивачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо; п. 5.4 згідно якого у разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту повної сплати авансового платежу лізингоодержувачем, останній повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі-предмету лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного у додатку №1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем; п.п. 8.3, 8.8, 8.13, які передбачають що розмір, лізингової плати може індексуватись та змінюватися в залежності розміру податків та прирівняних до них платежів, зміни ситуації на грошовому ринку, які впливають на вартість предмета лізингу. При тому звертає увагу суду на те, що визнання несправедливими окремих умов договору не тягне за собою визнання всього договору недійсним, а лише окремих його положень.

Також на думку апелянта, суд прийшов до помилкового висновку про стягнення 1 000 грн. витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не надано доказів про оплату правової допомоги (наявна тільки копія квитанції про прийняття від ОСОБА_3 1 000 грн. за складання позовної заяв, проте в квитанції не вказано за яку саме позовну заяву, стосовно яких правовідносин та інше). А також не надано відповідного розрахунку витрат на загальну суму 1 000 грн.

Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг".

Вислухавши позивача та його представника, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обґрунтованою, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що 11.09.2015 року між ОСОБА_3 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» був укладений договір фінансового лізингу №000088 з додатками №1, №2, №3, предметом якого є автомобіль Ssang Jong 2.0 МТ STD.

За умовами договору Товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг», (лізингодавець) зобов'язувався придбати у власність та передати їй (лізингоодержувачу) в користування предмет лізингу на строк та на умовах передбачених п. 1.3 договору, а вона зобов'язувалася прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі й інші платежі згідно із умовами договору.

Додатком №1 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати першого лізингового платежу : вартість предмета лізингу - 438 000 грн., відсоток платежів - 50 %, сума виплат 219 000 грн., щомісячний платіж - 18 250, комісія за організацію (10%) - 43 800 грн., комісія за передачу (3%) - 13 140 грн. (а.с.15).

Додатком №2 до договору фінансового лізингу визначено графік сплати другого лізингового платежу : вартість предмета лізингу - 438 000 грн., авансований платежів - 50%, сума лізингу - 219 000 грн., відсоткова ставка - 22%, коміся - 5%, період лізингу (кіль. Міс.) - 60, страхування КАСКО - 0,00%), щомісячний платіж - 6 687, 24. Відвантаження автомобіля після оплати - 232 140 грн.: авансований платіж - 219 000 грн., комісія за передачу ПП 13 140 грн., послуги реєстрації - 0,00 грн., страхування КАСКО - 0,00 грн. страхування ЦВ 0,00 грн. (а.с.16).

Додатком №3 до договору фінансового лізингу визначено специфікацію - ціна згаданої марки (Ssang Jong) та моделі (2.0 МТ STD) автомобіля - 438 000 грн., та вказана кількість - 1 (один). (а.с.17).

На виконання умов договору лізингу 11.09.2015 року ОСОБА_3 оплатила на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» платіж у розмірі 43 800 грн., про що свідчить квитанція №0.0.433088358.1 (а.с.18).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору забезпечено захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про несправедливість умов договору, дисбаланс між правами та обов'язками сторін, що завдає шкоди споживачеві.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд вірно визначив, що правові відносини, які виникли між сторонами, регулюються положеннями ЦК України про правочини, загальними положеннями ЦК України про договір, про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про фінансовий лізинг», а також Законом України «Про захист прав споживачів», однак допустив помилку при застосуванні норм матеріального права.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Проаналізувавши умови оспорюваного договору фінансового лізингу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вони є несправедливими та такими, що створюють дисбаланс між правами та обов'язками сторін, що завдає шкоди споживачеві, оскільки умови договору виключають будь-які гарантійні претензії споживача, які зазвичай забезпечуються при придбанні товару, лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів, передбачив своє право коригувати лізингові платежі без будь-яких передумов та підстав для такого коригування та встановив при цьому поняття індексації платежів, а в разі відмови лізингоотримувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, навіть при сплаті лізингоодержувачем лізингових платежів, що перевищують більше ніж 50 відсотків вартості предмета лізингу, не повертати сплачені кошти.

Нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надають лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці і призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотної умови договору.

Однак суд не звернув уваги на вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно статті 779 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 2766 цс15, яка, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування усіма судами України.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 11 вересня 2015 року, укладений між позивачем ОСОБА_3 та ТОВ «Євролізинг Холдінг», нотаріально посвідчено не було, тому він є нікчемним.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності до нікчемного правочину.

Тому суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним. У даному випадку можуть бути застосовані лише наслідки недійсності правочину.

Оскільки предмет лізингу позивачу не передавався, то з відповідача слід стягнути на користь позивача усі сплачені кошти відповідачу на виконання цього договору.

Так, позивач сплатила відповідачу 11.09.2015р. 43 800 гривень, що підтверджується банківською квитанцією (а.с.18) та не оспорюється сторонами у судовому засіданні, тому ця сума повинна бути стягнена з відповідача на користь позивача.

Грошові кошти у розмірі 438 гривень 00 коп., сплачені у вигляді банківських послуг, стягненню з відповідача не підлягають, оскільки ця сума безпосередньо відповідачу на виконання цього договору не сплачувалася, тому не може бути повернена при застосуванні реституції до нікчемного правочину.

Апелянтом оспорюється також розмір стягнених судом судових витрат та витрат за надання правової допомоги.

На користь позивача з відповідача, відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути понесені нею та підтверджені витрати на оплату судового збору (а.с.25-26) у розмірі 974, 40 гривень, а також витрати на правову допомогу.

Згідно із ч. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з вересня 2015 року складав 1 378 гривень грн.

Позивач 27 грудня 2012 року уклала з адвокатом ОСОБА_2 договір про надання правової допомоги. На підтвердження оплати послуг позивачем надано квитанцію про сплату 1 000 грн. (а.с.44).

Із журналів судового засідання видно, що безпосередньо у суді першої інстанції адвокат позивача приймав участь 25 листопада 2015 року - 22 хв., у суді апеляційної інстанції 17 березня 2016 р. - 40 хвилин.

Тобто, розмір витрат на правову допомогу безпосередньо в суді складає 552 гривні (1378 грн. х 40% : 100% х 1 годину = 552 грн.).

Таким чином, на користь позивача слід стягнути судові витрати у розмірі 1 552 гривень.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314,316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Холдінг» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 43 800, 00 (сорок три тисячі вісімсот гривень нуль копійок) та 1 552, 00 (одну тисячу п'ятсот п'ятдесят дві гривні нуль копійок ) судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: І.О. Максюта

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк