Провадження № 22ц/790/6192/16 Головуючий 1-ї інстанції Шинкарчук Я.А.
Справа № 635/5360/15-ц Доповідач Бровченко І.О.
Категорія договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2016 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Карімової Л.В., Бурлака І.В.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2016 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №HAEHG215040025 від 06 червня 2007 року у розмірі 3904, 39 доларів США, що за курсом 20,58 відповідно до службового розпорядження НБУ від 12 травня 2015 року складає 80352 грн. 35 коп.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 06 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №HAEHG215040025, згідно якого позивач зобовязався надати відповідачу кредит у розмірі 5400 доларів США на термін до 04 червня 2027 року, а остання зобовязалась повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Позивач свої зобовязання за вказаним кредитним договором виконав в повному обсязі. Проте, відповідач в порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, свої зобовязання не виконала, а саме не здійснювала погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки.

У звязку з порушенням зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 12 травня 2015 року має заборгованість у розмірі 3904,39 доларів США, яка складається з наступного: 2714,41 доларів США заборгованість за кредитом; 375,75 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 140,40 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 673,83 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

З урахування наведеного позивача просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №HAEHG215040025 від 06 червня 2007 року у розмірі 3904, 39 доларів США, що за курсом 20,58 відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 12 травня 2015 складає 80352 грн. 35 коп. та витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №HAEHG215040025 від 06 червня 2007 року у розмірі 3904,39 доларів США, що за курсом 20,58 відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 12 травня 2015 року складає 80352 грн. 35 коп., з них: 2714, 41 доларів США заборгованість за кредитом; 375,75 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 140,40 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 673,83 доларів США - пені за несвоєчасне виконання зобовязання за договором.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч.ч. 3 і 4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи те, що норми ст. ст. 10,11 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи кореспондуються з диспозитивним правом сторін надавати докази, п.4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, судова колегія вважає, що сторонам були створені належні умови для надання доказів та вважає за можливе розглянути справу за наявними у справі доказами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 06 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № HAEHG215040025.

Відповідно до п. 1.1, 7.1 укладеного договору банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 06 червня 2007 року по 04 червня 2027 року включно, у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 5400 доларів США на наступні цілі: придбання житлового будинку шляхом перерахування відповідно до п. 1.2, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору.

В пункті 3.2 кредитного договору зазначено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених п.п. 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом розмірі, визначеному п.7.4 договору (2,46%), нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

З розрахунку банку вбачається, що станом на 12 травня 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 3904,39 доларів США, яка складається з наступного: 2714,41 доларів США заборгованість за кредитом; 375,75 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 140,40 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом; 673,83 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином не виконала взятих зобовязань за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Однак з таким висновком повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Стягуючи пеню в іноземній валюті, суд першої інстанції не звернув увагу на п. 4.1 кредитного договору, в якому визначено, що при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, передбачених п.п. 2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит виплат видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Вказаний пункт кредитного договору судом не враховано та взято до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком, в якому пеня розрахована в іноземній валюті.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Таким чином, рішення суду щодо стягнення пені підлягає зміні та стягненню з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає 13867 грн. 42 коп. пені за несвоєчасне виконання зобовязань за договором.

В іншій частині рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2016 року підлягає залишенню без змін.

Доводи апеляційної скарги та відповідне клопотання про застосування строків позовної давності, яке було надано представником відповідача під час апеляційного розгляду справи, задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Під час розгляду справи у суді першої інстанції представники відповідача клопотання про застосування строку позовної давності не заявляли.

Оскільки стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Посилання представника ОСОБА_1 ОСОБА_2, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутні оригінали кредитного договору та заяви на видачу готівки, висновків суду не спростовують.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представники відповідача клопотання про витребування оригіналу договору № НАЕНG215040025 від 06 червня 2007 року та заяви про видачі готівки не заявляли, факт укладання кредитного договору та отримання грошових коштів не заперечували

Крім того, з умов кредитного договору вбачається, що договір складений в двох екземплярах, які мають однакову юридичну силу, один з оригіналів даного договору отримано особисто ОСОБА_1 Факт підписання кредитного договору та фактичне отримання кредиту у розмірі 5400 дол. США сторонами не оспорювався. Про укладання відповідного кредитного договору на суму 5400 доларів США представники відповідача посилались у заявах наданих до суду. Доказів того, що умови кредитного договору наданого банком в обгрунтування своїх позовних вимог відрізняються від умов договору, оригінал якого було отримано ОСОБА_1, відповідачем надано не було. В матеріалах справи мається копія кредитного договору, яка завірена представником ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3, якому надано банком право завіряти копії на їх відповідність оригіналу. В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що відповідач не ухиляється від власних обовязків за кредитним договором, але у звязку з знеціненням національної валюти, погіршення матеріального становища не має змоги виконати умови договору , тобто сам підтверджує укладання відповідного договору.

Оскільки наявними в матеріалах справи письмовими доказами, неспростованими відповідачем, підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за нею заборгованості внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків, вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_1, як позичальника, є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції не встановлено порушення Харківським районним судом Харківської області принципів процесуальної рівності та змагальності, які призвели до неправильного висновку суду щодо стягнення заборгованості з відповідача та є підставою для скасування рішення суду. Посилання, що судовий розгляд справи відбувся за відсутності відповідача, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки 18 липня 2016 року представник ОСОБА_1- ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції заяву про розгляд справи за її відсутності з урахуванням наданих заперечень.

Судова колегія не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки, на чому наполягає в апеляційній скарзі представник відповідача.

Згідно приписів ч. ч. 2, 3 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує суму збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судова колегія враховує, що розмір неустойки за прострочення позичальником своїх договірних зобовязань щодо своєчасного повернення отриманої позики не перевищує розмір самого боргу за кредитним договором.

Представник відповідача ОСОБА_2 посилається на п. 1.2 Постанови Правління Національного Банку України «Про заходи щодо забезпечення погашення кредитів» від 06 серпня 2009 року № 461, разом з тим не зазначає, які саме обставини трапились з ОСОБА_1 та відповідно є підставою для відмови у задоволені позову.

Матеріали справи не містять доказів підтверджуючих наявність обставин, які мають істотне значення для зменшення розміру неустойки.

Вимоги апеляційної скарги щодо переведення суми заборгованості за тілом кредиту та процентами за кредитним договором № НАЕНG215040025 від 06 червня 2007 року з 3090, 16 дол. США у гривню за офіційним курсом Національного банку України на дату підписання кредитного договору та остаточно стягнути з відповідача на користь банку 15605 грн. 30 коп. задоволенню не підлягають.

З вимог апелянта вбачається, що представник відповідача не оскаржує розрахунок банку щодо нарахування заборгованості за тілом кредиту та процентами, а просить застосувати офіційний курс долара США станом на 06 червня 2007 року.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК (435-15) законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

З позовними вимогам банк звернувся до суду про стягнення заборгованості у розмірі 3904, 39 доларів США, що за курсом 20, 58 грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 12 травня 2015 року складає 80352 грн. 35 коп. Рішення суду першої інстанції банком не оскаржувалось. Підстав для переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день укладання кредитного договору судова колегія не вбачає.

Перевищувати

Також судова колегія не вбачає підстав для розстрочення виплати заборгованості в загальній сумі 15605 грн. 30 коп.

Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Відстрочка виконання судового рішення полягає у перенесенні строків його виконання на інший, більш пізній термін.

Підставами надання відстрочки рішення суду можуть бути обставини, що утруднюють його виконання, наприклад хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо, тощо.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Досліджені судом та вказані у відповідному рішенні фактичні обставини справи не є обставинами, які утруднюють виконання судового рішення про стягнення заборгованості та не можуть бути підставами надання відстрочки відповідного рішення суду. Крім того, клопотання представника відповідача щодо розстрочення виконання рішення суду взагалі не було обґрунтовано в апеляційній скарзі.

Посилання на правовий висновок Верховного суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1716цс15 є безпідставним, оскільки останній стосується правовідносин між кредитодавцем та позичальником за договором про надання споживчого кредиту якій містить третейські застереження в договорі та не можуть бути предметом третейського розгляду.

Доводи апеляційної скарги, що банком надано неналежний та недостовірний розрахунок суми заборгованості та суд першої інстанції не призначив по справі економічну експертизу, висновків суду першої інстанції щодо стягнення заборгованості не спростовують.

Відповідно достатті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України)

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1ст. 212 ЦПК України).

В обгрунтування розміру заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості, яким обґрунтовано розмір заборгованості. Крім того, позивачем надано виписку з рахунку 0475 за період з 01 червня 2007 року по 14 квітня 2016 року. Протиріч між даними розрахунку сум заборгованості та даними виписки з рахунку встановлено не було. Під час розгляду справи відповідачем не доведено, що банком при розрахунку суми заборгованості не було враховані деякі платежі, які не були здійснені відповідачем.

Згідно ч. 1 ст. 143 ЦПК України, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З матеріалів справи не вбачається, що під час судового розгляду справи представниками відповідача заявлялось клопотання про призначення відповідної експертизи.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції вимог щодо валюти кредитного договору та заборону надання споживчих кредитів в іноземній валюті, висновків суду не спростовують.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, ст. 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» має необхідні ліцензії та дозволи на здійснення валютних операцій відповідно до вимог Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з яким ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абз. 3, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі № 6-190цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

На час укладення сторонами по справі кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Встановивши, наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення суми в іноземній валюті.

При укладенні кредитного договору в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, сторони за договором, усвідомлювали, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним, та те що зміна цього курсу можливо настане, а тому ОСОБА_1 повинна була передбачити та врахувати підвищення валютного ризику за цим договором.

Посилання, що банк при укладанні кредитного договору відповідно до п. 3. 8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені постановою Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року не попередив про валютні ризики, не є підставою звільнення відповідача від виконання обовязків покладених кредитним договором.

Інші доводи апелянта процесуальне рішення суду, прийняте по суті розглянутого ним питання не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного його вирішення.

Враховуючи, що районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2016 року в частині стягнення пені. В іншій часині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2016 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №HAEHG215040025 від 06 червня 2007 року у розмірі 3230,56 доларів США, що за курсом 20,58 відповідно до службового розпорядження Національного Банку України від 12 травня 2015 року складає 66484 грн. 92 коп. та 13867 грн. 42 коп., з яких: 2714, 41 доларів США заборгованість за кредитом; 375,75 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом; 140,40 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 13867 грн. 42 коп. - пені за несвоєчасне виконання зобовязання за договором.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді